ON
TOTUUDEN
AIKA

Vuokolle ja lapsille

PAAVO VÄYRYNEN

ON
TOTUUDEN
AIKA

Tosiasioita ja muistikuvia Mauno Koiviston Suomesta

Werner Söderström Osakeyhtiö Porvoo - Helsinki - Juva

Veikko Aitamurto, dpa — Deutsche Presse-Agentur, Jorma Komulainen, Lehtikuva, Nuorten Keskustan Liitto, Pressfoto, Reuter, Suomenmaan arkisto

© Paavo Väyrynen 1993

ISBN 951-0-18840-9

WSOY:n graafiset laitokset Juva 1993

ISBN EPUB

EPUB konversio eLibris Media Oy – www.eLibrisMedia.fi

SISÄLLYS

SAATTEEKSI: MIELIKUVAT JA TODELLISUUS

MAUNO KOIVISTON SUOMI

POLIITTISEN MURHAN YRITYS

Voimien kokoamisen aika

Keskustasta vastapaino sosialidemokraateille

Poliittisen murhan aseet

Päivärahat ja jalasmökki

Olavi Tupamäen tapaus

»Julkisuudenkipeä kehnonpuoleinen juristi»

Sijaiskärsijäksi

»Luottamukseni oikeuslaitokseen heikkeni»

Kai Kortteen ja Hannu Savolan »totuus»

Terrori-iskut siviilikohteisiin

Luopumisen aikomus

Eduskuntavaalien torjuntavoitto

KAMPPAILUA SUOMEN SUUNNASTA

Paluu Ritarikadulle

Puolueettomuuden pulma ennallaan

»Ajatuksia ilmassa»

Jälleen nimityskiistoja Kalevi Sorsan kanssa

Keskustan ote tiukkenee — »tahtopolitiikka» syntyy

»Pyhä Istuin on erehtynyt»

Konsensukselle uusi sisältö

Luottamusta ja turvallisuutta Pohjois-Eurooppaan

Toivon näkökulma

Aluepolitiikan historiallinen kompromissi

Taistelu Pohjois-Suomen metsäteollisuudesta

»Pohjois-Suomen pahin vihollinen»

Kitkaa suhteissa Mauno Koivistoon

Lastemme henkinen ja aineellinen perintö

Kalevi Sorsan »laajemmat kammarit»

PUOLUSTUSTAISTELU

Muutos on saatava aikaan»

»Uuteen kansanrintamaan»

Presidenttiehdokkaaksi

Kairamo ottaa yhteyttä

Ongelmia yhteistyössä Mauno Koiviston kanssa

Idänkaupasta lihava riita

»Vientiä Neuvostoliittoon on supistettava 40 prosentilla»

Kalevi Sorsa: »Idänkaupan taso säilyy»

Mauno Koivisto: »Vain tasapainossa oleva pöytäkirja voidaan allekirjoittaa»

SDP: Väyrysen kanta on »asiallisesti väärä ja maan etua vahingoittava»

Toinen »kissa» pöydälle: kilpailukykyä on parannettava

»Jotkut piirit haluavat supistaa idänkauppaa»

Velat siirtyivät »Pariisin klubiin»

Jegor Ligatshov Suomeen

Paavo Väyrynen Moskovaan

Suomesta »pieni talousmahti»

Vahva vai vakaa markka?

Ilkka Suominen »pitkällä sillalla»

Keskiryhmät tiivistävät rivejään

»Paavon suosionlaskusta kansallinen ongelma

Eduskuntavaaleissa unelmatulos

VALLAN ANASTUS

Harri Holkeri ja »vahvan markan hallitus»

Paavo Väyrysestä yhteinen pääministeriehdokas

Moitteita Mauno Koivistolta

Esko Rekola ja Harri Holkeri — presidentin selvitysmiehet

»Presidentti oli kiihtyneessä mielentilassa»

Kokoomus ja keskiryhmät solmivat sopimuksia

Kokoomus antaa kaiken periksi

Lähtölaukaus oppositiopolitiikalle

Selitysten ja kysymysten aika

VAIKEUKSIEN KAUTTA VOITTOON

Vahvasta markasta kalliiseen markkaan

»Väyrysen luovuttava presidenttiehdokkuudesta»

»Suuri isänmaallinen juhla»

Eeva Kuuskoski-Vikatmaa jättäytyy sivuun

Paavo Väyrysen suunta Suomelle

Vastavoimaksi Holkerin hallitukselle

Väyrynen ohittaa Holkerin

»Minua pilkanneet joutuivat häpeään»

Puoluetta uudistamaan

»Taloudellinen kehitys alkoi suistua raiteiltaan»

Presidentinvaaleihin suomalainen malli

Vaihtotaseen alijäämä repeää

Kirjeitä Mauno Koivistolle ja Harri Holkerille

Revalvaatio — vakaan markan haaksirikko

Kokoomus pettää taas Keskustan

Merkillinen valtiosääntöuudistus

Väitöskirja Suomen ulkopoliittisesta doktriinista

»Yhteinen tehtävämme»

Kolme elämänmuutosta

Mauno Koiviston ja Paavo Väyrysen vaikea suhde

Koivisto puuttuu Vladimirov-jupakkaan

Koivisto iskee uudelleen

Sovinnontekoon Koiviston kanssa

Talouspolitiikan törmäyskurssi

»Ehdotan siis. että Keskustalle valitaan Porissa uusi puheenjohtaja»

Eduskuntavaalien äänikuningas

Ulkoasiainministeri

TILINTEKOA KOIVISTON AIKAAN

Kirjallisuutta

Henkilöhakemisto 1.−2. osaan

SAATTEEKSI: MIELIKUVAT JA TODELLISUUS

Tämän kirjani ensimmäinen osa julkaistiin 11. maaliskuuta 1993. Yleisesti käytössä olevan tavan mukaisesti kustantaja tarjosi julkisuuden kannalta kiinnostavia kirjan osia joidenkin sanoma- ja aikakausilehtien julkaistavaksi.

Ensiyön oikeuden sai Helsingin Sanomat, jonka oli määrä julkaista ote uudesta kirjasta jo sunnuntaina 7. maaliskuuta. Lehdelle tarjottiin lukua, joka koski Vladimirov-jupakkaa. Toimitus kuitenkin katsoi, ettei se ollut riittävän uutisarvoinen. Sen jälkeen lehdelle lähetettiin neljä vuoden 1981 tapahtumia käsittelevää otetta, josta se sai valita julkaistavaksi minkä tahansa.

Helsingin Sanomat toimi toisin kuin oli sovittu. Otetta kirjasta ei julkaistu. Sen sijaan lehden poliittisen toimituksen toimittaja kirjoitti saadusta aineistosta uutisjutun, joka oli vahvasti väritetty. Juttu oli otsikoitu »Kekkonen, Väyrynen ja Sorsa kampittivat Koivistoa — Paavo Väyrynen todistaa uudessa kirjassaan, kuinka hallitusta kaadettiin urakalla vuonna 1981».

Jutun mukaan paljastan kirjassani »aikaisemmin kiistetyn hankkeen», jonka mukaan Kekkonen ja minä kaadoimme Kalevi Sorsan voimakkaalla sivustatuella Mauno Koiviston hallitusta koko vuoden 1981. Jutun ja sen väliotsikon mukaan tulopolitiikan asiariidat olivat vain teatteria. Toisessa väliotsikossa todettiin, että »sairas Kekkonen ei voinut viedä kaatohanketta loppuun». Jutussa todettiin Kekkosen sairastuneen kalamatkallaan Islantiin, joten »hän ei enää pystynyt kaatamaan Koivistoa».

Luettuani Helsingin Sanomien jutun olin hyvin hämmästynyt. Lehti oli rikkonut ennakkojulkaisemisesta tehdyn sopimuksen. Toimitus oli hylännyt mielestäni uutisarvoisen jakson vedoten siihen, ettei siinä sen mielestä ollut mitään uutta. Ja nyt lehti markkinoi suurena paljastuksena usein julkisuudessa esillä olleet ja minun jo aikaisemmin oikeiksi vahvistamat tiedot vuoden 1981 hallituspolitiikan tapahtumista. Julkisuutta ei sen sijaan saanut se, kuinka olin kirjassani asettanut nämä tapahtumat laajempaan taustaan, mikä teki sekä minun että Sorsan silloisen toiminnan ymmärrettäväksi ja hyväksyttäväksi.

Kalevi Sorsa reagoi tämän uutisen perusteella hyvin voimakkaasti. Hän leimasi vuoden 1981 tapahtumat »juonitteluksi» ja kirjani sisällön »sairaaksi kinasteluksi».

Helsingin Sanomat jatkoi asian käsittelyä pääkirjoituksessaan 10. maaliskuuta:

»Paavo Väyrynen näyttää valinneen omassa presidenttipelissään sen taktiikan, että hyökkäys on paras puolustus. Vladimirov-jupakasta oppia ottanut Väyrynen ei halua tulla enää vaalitaistelun aikana yllätetyksi. Hän on päättänyt kertoa itse omista — ja samalla myös muiden keskeisten henkilöiden — poliittisista juonitteluista Kekkosen aikana ja jopa sen jälkeen. ’Todisteina’ ovat Väyrysen omat muistikuvat, muistiinpanot ja kirjeet.»

»Sorsan huomautus Väyrysen aloittamasta ’sairaasta kinastelusta’ kielii, kuinka jäätävät molempien herrojen henkilökohtaiset välit ovat olleet, jos ei vuodesta 1981, niin sitten vuodesta 1986. Jos presidentinvaalitaistelusta uhkaa muodostua tämäntasoinen nokittelu, ei ihme jos kansalaiset kääntävät sille selkänsä ja katsovat aivan toiseen suuntaan.»

Kahta päivää myöhemmin Erkki Pennanen torjui kolumnissaan ne julkisuudessa esitetyt arviot, että kirjani saattaisi kääntää presidenttipelin edukseni. Hän itse arveli kirjan ja sen pohjalta käytävän keskustelun sinetöivän minun tappioni:

»Yleinen ilmapiiri on yhä jyrkemmin vanhoja valtapoliitikkoja vastaan. Kansalaisia tuntuu suorastaan tympäisevän ajatella, mitä kaikkea politiikassa kuului maan tapaan Kekkosen valtakauden lopulla.

Palauttamalla sen muistiin Väyrynen epäilemättä tietää altistavansa itsensä kielteisille mielikuville. Hän tunnustaa yllättävän avoimesti omat vehkeilynsä.»

»Väyrysen kirjan myötä uudelleen virinnyt keskustelu Kekkosen ajan juonitteluista saattaa tässä tilanteessa vahingoittaa Sorsaa kohtalokkaalla tavalla. Kuinka tunkkaiselta tuntuukaan asetelma Väyrynen-Sorsa, kun lähdetään kaivelemaan menneitä.»

Tuotuaan esiin vastenmielisyytensä Sorsaa ja minua kohtaan Pennanen liputti Martti Ahtisaaren puolesta, jolla ei ole »menneisyyden taakkaa». Samalla hän totesi, että »kukaan ei tosin tiedä mitään hänen poliittisista mielipiteistään».

Kirjani julkistamisen jälkeen Helsingin Sanomissa julkaistiin Max Jakobsonin siitä laatima arvostelu. Jakobsonin arvio oli asiallinen ja yleisotteeltaan myönteinen. Se tasapainotti Helsingin Sanomien kokonaislinjaa.

Muut lehdet reagoivat välittömästi Helsingin Sanomien ennakkouutisointiin. Sen perusteella asiaan tarttuivat muiden sanomalehtien pääkirjoitusten laatijat. Kirjaani he eivät olleet vielä edes nähneet.

Turun Sanomat kirjoitti otsikolla »Presidenttipeliä historian tunkiolla». Sen mielestä »Väyrysen väitteen» sopivat lähinnä »keinoja kaihtamattoman presidenttipelin välineeksi. Pelin, jossa menneisyyden roskakoreja kaivelemalla yritetään loata kilpailijat, jotta itse puhdistuisi lumivalkeaksi.» Lehti ennusti, että »Väyrysen yritykset kirjoittaa historia uusiksi voivat kääntyä häntä ja hänen aikalaisiaan vastaan».

Aamulehden mielestä »menneitä kaivellaan liiaksi asti». Lehti valitti sitä suuntaa mihin tuleva vaalitaistelu oli kehittymässä. Sen mukaan »1990-luvun presidenttiä ei Suomeenkaan valita 1980-luvun ja sitä vanhempien aikojen eväin».

Tuomionsa antoivat suoralta kädeltä myös mm. Etelä-Suomen Sanomat, Kaleva ja Länsi-Suomi.

Näin uudesta kirjastani syntyi julkisuudessa kielteinen käsitys. Avomielinen, asiallisuuteen ja tasapuolisuuteen pyrkivä kirjani leimattiin paljastuskirjaksi ja presidenttipelin likaiseksi aseeksi. Tämä kuva jää sille kansan suurelle enemmistölle, joka ei kirjaani lue. Tämä Suomen julkisuusjärjestelmän toimintatapa on minulle entuudestaan liiankin tuttu.

Suomen Kuvalehti julkaisi pääkirjoituksen vasta kirjan ilmestymisen jälkeen. Juttu oli asenteellisuudessaan masentava. Se vastasi kysymykseen, olenko julkikuvani näköinen mies:

»Kyllä hän on. Kirjan sivuilta paljastuu tuttu, puhdasverinen poliittinen eläin: poliittista taistelua rakastava, juonittelusta loputtoman viehättynyt peluri.»

Kuvalehti ei osoittanut pienintäkään katumusta karkeasta osallisuudestaan syksyn 1989 poliittiseen ajojahtiin, vaan jatkoi sen sijaan perusteettomia syytöksiään minua kohtaan. Se totesi minun puolustautuvan Vladimirov-paljastusta vastaan väittämällä nimiä mainiten, että muutkin johtavat poliitikot olisivat käyneet Vladimirovin kanssa aivan samanlaisia keskusteluja. Lehti antoi tuomionsa:

»Väite ei voi pitää paikkaansa. Se nimittäin edellyttäisi näyttöä siitä, että joku muukin suomalainen ulkoministeri olisi juonitellut vieraan vallan tiedustelupalvelun edustajan kanssa vaikuttamisesta Suomen presidentinvaaleihin.

Omaa kuvaansa piirtäessään Väyrynen maalaa Suomen 1970-luvun ja 80-luvun alun poliittisen maiseman kaikessa sairaudessaan. Sitä katsoessa ymmärtää, että tuon ajan kasvattamilla poliitikoilla ei voi olla mitään annettavaa tämän hetken Suomelle.»

Kirjani ensimmäinen osa sai Suomen valtalehdistössä vastaanoton, joka ei suuresti rohkaise kirjoittamaan maamme lähihistoriasta. Ne jotka ovat saaneet oman totuutensa julkisuutta hallitseviksi mielikuviksi, pyrkivät suorastaan hysteerisesti torjumaan sellaisen tiedon julkituloa ja perillemenoa, joka voisi muuttaa ihmisten käsityksiä todellisuudesta. Kirjanikin joutui mielikuvapolitiikan uhriksi.

Helsingin Sanomien ja Suomen Kuvalehden — lehdistömme lippulaivojen — tapa käsitellä kirjaani heijastelee myös laajempaa ilmiötä: valtalehdistöllämme on tapana irrottaa toisistaan poliittisessa elämässä käsiteltävät asiat ja niiden hoitamiseen liittyvä valtataistelu.

Politiikka kuvataan usein pelkkänä pelinä. Kuvaus perustuu tavallisesti voittajien näkemykseen: arveluttaviakin keinoja saa käyttää, jos voittaa; puhtain asein oikean asian puolesta toiminut häviäjä tuomitaan usein häpeään. Saman lehden pääkirjoituspalstoilla politiikka tulkitaan likaiseksi peliksi, jossa poliitikot tavoittelevat pelkästään omaa etuaan. Kaiken kruunaa pahoittelu siitä, että ihmiset ovat vieraantuneet politiikasta.

Kokemuksesta tiedän, kuinka vaikeaa on saada julkisuutta kannanotoille, jotka liittyvät esillä oleviin tärkeisiin yhteiskunnallisiin asioihin. Joskus itse asia päätyy lehden palstoille, mutta jutun kärki on valtapoliittinen: »mihinkähän puhuja tällä kannanotollaan pyrkii?» Aatteellisille kannanotoille on laajempaa julkisuutta turha edes yrittää hankkia.

On hyvin tärkeää, että julkisessa sanassa kuvattaisiin poliittista elämää mahdollisimman totuudenmukaisesti. Valtataistelu ja peli kuuluvat väistämättä yhteisten asioiden hoitamiseen eli politiikkaan; ne ovat sen välineitä. Poliittisen moraalin taso mitataan sillä, kuinka tehokkaasti näitä välineitä käytetään omien ihanteiden ja tavoitteiden toteuttamiseen. Toinen moraalin mitta on käytettävien menettelytapojen puhtaus.

Ei tämän asian ymmärtämisen pitäisi niin kovin vaikeaa olla. Poliittinen ja valtiollinen järjestelmä on luotu kanavaksi, jota kautta ihmisten tahto ohjaa yhteiskunnan kehitystä. Puolueet ja poliitikot tarjoavat erilaisia aatteellisia ja poliittisia vaihtoehtoja ja hakevat niille tukea kansan keskuudessa. Järjestelmän pelisäännöillä käydään kilpailua vaikutusvallasta eli siitä, mitkä ihanteet ja tavoitteet käytännössä toteutuvat.

Omalta osaltani olen yrittänyt poliittisen urani alkuvaiheista saakka toimia tavalla, joka vastaa ihanteellista käsitystäni kansanvallan toimintaperiaatteista. Olen aina tuonut avoimesti esille aatteellisen näkemykseni ja yhteiskunnalliset tavoitteeni. Olen hakenut niille kannatusta sekä puoluedemokratian että kunnallisen ja valtiollisen demokratian puitteissa. Olen joutunut — kuten kaikki muutkin poliitikot — mukaan valtakilpailuun ja poliittiseen peliin. Siinäkin olen pyrkinyt toimimaan yhteisten pelisääntöjen mukaisesti.

Tämä kaksiosainen kirjani perustuu kokonaisnäkemykseen Suomen poliittisesta elämästä kahden viimeksi kuluneen vuosikymmenen aikana. Olen kirjoittanut varsin paljon elämän ja politiikan arvoista ja tavoitteista. Olen selostanut laajasti niitä asioita, joiden ympärillä yhteiskunnallista suuntataistelua on käyty. Tällä tavoin olen pyrkinyt siihen, että kyynisinkin lukijani joutuisi näkemään ne asiat, joista puolueiden ja poliitikkojen valtakilpailussa on ollut kysymys. Kirjani ensimmäisen osan synnyttämät reaktiot osoittavat, etten ole tässä täysin onnistunut.

Ehkäpä onnistun paremmin tässä teokseni toisessa osassa. Kirjoittaessani vuosien 1982−91 tapahtumista mieleeni ovat nousseet hyvin voimakkaina kysymykset poliittisesta moraalista ja poliitikkojen vastuusta. Viittaan tässä erityisesti vuoden 1987 hallitusratkaisuun ja sen seurauksiin.

Kevään 1987 eduskuntavaalien jälkeen eduskunnan enemmistön muodostaneet ei-sosialistiset puolueet olivat kansanvallan pelisääntöjen mukaisesti valmiit ottamaan vastuun Suomen asioiden hoitamisesta. Poliittisen pelin avulla tämän tahdon toteutuminen estyi. Kirjassani selostan ne tapahtumat, jotka johtivat Holkerin hallituksen nimittämiseen huhtikuussa 1987.

Poliittista valtaa on mahdollista tavoitella ja sitä voi saada myös kyseenalaisin keinoin. Holkerin hallituksen muodostamista ei voi sanoa laittomaksi: ratkaisu täytti valtiosääntömme muotovaatimukset. Poliittisen moraalin sääntöjä siinä kuitenkin rikottiin. Siinä mitätöityi eduskunnan enemmistön tahto.

Vallankäyttöön liittyy aina vastuu. Holkerin hallituksen erikoiset syntyvaiheet antavat aiheen korostaa vallan ja vastuun yhteyttä sen tekoja arvioitaessa.

Holkerin hallitus sai edeltäjiltään kohtalaisen hyvän perinnön. Suomen talous oli silloin vielä hyvässä kunnossa. Kilpailukyky tosin oli heikko ja vaihtotase alijäämäinen. Näistä syistä keskiryhmien ja kokoomuksen johtajat suunnittelivat vaalien jälkeen muodostettavalle hallitukselle talouspolitiikkaa, jolla kilpailukyky palautettaisiin ja maamme velkaantuminen pysäytettäisiin alkuunsa. Tavoitteena oli Suomen talouden rakenteiden vahvistaminen.

Holkerin hallitus omaksui aivan toisen linjan. Hallituksen talouspolitiikan kulmakiveksi otettiin »vahva markka». Vaihtotasetta ei ryhdytty tasapainottamaan, vaan sen vajeen annettiin holtittomasti kasvaa.

Suomen nykyisen laman syvyys johtuu kaikessa oleellisessa Holkerin hallituksen talouspolitiikan pahoista virheistä.

Mutta kuka kantaa vastuun? Miten hallitus tarkkaan ottaen syntyi: mikä oli keskeisten toimijoiden — Harri Holkerin, Mauno Koiviston ja Kalevi Sorsan — osuus? Miksi hallitus ei korjannut talouspolitiikkaansa siinä vaiheessa, jossa katastrofin merkit alkoivat näkyä? Millaista talouspoliittista keskustelua käytiin hallituksessa? Mikä oli Suomen Pankin, mikä presidentin rooli?

Vastauksen saaminen näihin kysymyksiin on mielestäni tärkeää. Niihin vastaaminen ei tietystikään paranna lainkaan meidän nykyistä tilannettamme. Mutta politiikan moraalin kannalta kysymys vastuusta on tärkeä. Se on tärkeä myös siksi, että osaisimme korjata valtiosääntöämme siten, että mitään vastaavaa ei pääsisi tulevaisuudessa tapahtumaan. Vallan ja vastuun tulee aina liittyä toisiinsa. Järjestelmän tulee olla niin selkeä ja avoin, että kansalaiset tietävät, kuka asioista päättää ja kuka niistä vastaa.

Tämän kirjani kakkososan kirjoittaminen on ollut vaikeampaa kuin ensimmäisen. Tulen nyt vielä lähemmäksi nykypäivää. Erityisen pulmallista minun on kirjoittaa Mauno Koivistosta ja meidän kahden keskinäisistä suhteista.

Kirjoitan kirjani toisen osan samalla tavalla kuin ensimmäisen. Olen korostetun avoin. Kirjoitan hyvin avomielisesti myös suhteistani presidenttiin. Tämä on suorastaan välttämätöntä sen vuoksi, että tällä henkilösuhteella näyttää olleen ajoittain varsin suuri merkitys maamme poliittisiin tapahtumiin. Tältäkin osin pyrin tiukkaan asiallisuuteen.

Kirjani toinen osa uhkasi paisua liian laajaksi. Siksi päätän yksityiskohtaisen kirjoittamisen vuoden 1991 eduskuntavaaleihin.

Toivon, että kirjani toinen osa luo pohjaa sen ymmärtämiselle, miksi olemme nyt syvässä lamassa. Menneisyyden ymmärtäminen luo pohjaa toiminnallemme kohti parempaa tulevaisuutta.

Tämänkin teoksen kirjoittaminen on ollut minulle henkistä terapiaa. Toivon, että sitä saa myös moni lukijani.

Tuusulan Suoharjussa 12.4.1993

Paavo Väyrynen

MAUNO KOIVISTON SUOMI

Mauno Koiviston Suomeen siirryttiin asteittain huhtikuusta 1981 lähtien, jolloin Koivisto esti toimintakykynsä menettäneen hallituksensa hajoamisen. Hän kykeni pitämään tämän hallituksen pystyssä siihen saakka, kunnes hän siirtyi pääministerin paikalta virkaa tekeväksi presidentiksi.

Vt. presidenttinä Koivisto vetäytyi omiin oloihinsa. Hänellä oli ylivoimainen kannatus presidentiksi, joten hänen oli viisainta olla tekemättä mitään ja tyytyä mahdollisimman lyhyeen vaalitaisteluun. Vaalien yhteydessä hän vältteli kannanottoja asiakysymyksiin.

Tammikuun 1982 valitsijamiesvaalien tulos oli odotettu. Omien valitsijamiestensä lisäksi Koivisto sai tukea SKDL:n ja SMP:n valitsijamiehiltä ja tuli valituksi.

Astuttuaan presidentin virkaan Koivisto omaksui johtamistavan, jota hän on sittemmin noudattanut. Se on hänen luonteensa mukainen. Julkisuuden kautta siitä on syntynyt kuva, joka ei täysin vastaa todellisuutta.

Virkakautensa alusta alkaen Mauno Koivisto korosti toimintansa parlamentaarisuutta. Ulkopolitiikan hoidossa tämä tuli esille siten, että hän ryhtyi antamaan aikaisempaa useammin selontekoja eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle. Hallituksen ulkoasiainvaliokunnan osuus päätöksenteossa lisääntyi Kekkosen aikaan verrattuna. Lausunnoissaan Koivisto korosti eduskunnan asemaa ja ilmaisi valmiutensa presidentin valtaoikeuksien vähentämiseen.

Hallituksen muodostamisessa Mauno Koivisto ilmoitti noudattavansa parlamentarismin periaatteita. Syksyllä 1982 hän antoi keskustalehdille haastattelun, jossa hän toi kantansa julki. Toimittaja kysyi, kuinka Koivisto suhtautuu Kokoomuksen odotukseen, että presidentti nostaisi sen 16 vuoden oppositiokauden jälkeen hallitukseen. Presidentti vastasi:

»Minusta tämä on outo asenne presidentin valtaan. Se ei ole parlamentarismin mukaista. Parlamentarismin mukaista on se, että ne puolueet, jotka ovat valmiit yhteistyöhön ja joiden takana on eduskunnan enemmistö, ratkaisevat asian, eikä niin, että tasavallan presidentti kertoo, mitä niiden rauhaan kuuluu.»

Virkakautensa alusta lähtien Mauno Koivisto pyrki luomaan sen kuvan, että hän on jotenkin haluton käyttämään valtaa. Heti presidentiksi tultuaan hän kuitenkin osoitti käytännössä sekä halunsa että kykynsä vallan käyttämiseen.

Vaalien jälkeistä Kalevi Sorsan hallitusta muodostettaessa Mauno Koivisto antoi tukensa Sorsan pyrkimykselle syrjäyttää minut ulkoministerin paikalta. Toimintatapa oli tyypillisen koivistolainen: hän ei ottanut kantaa asiaan, mutta ilmoitti, että edessä ovat hajotusvaalit, ellei hallitusta saada aikaan. Tällä tavalla hän antoi valttikortit Sorsan käteen.

Vaalikaudella 1983−87 Koivisto ei juurikaan puuttunut sisäpolitiikkaan. Hän pyrki siihen, että kiistat sovittaisiin hallituksen keskuudessa. Niissä asioissa jotka jäivät kuitenkin hänen ratkottavakseen, hän pyrki tasapuolisuuteen. Hankalimman nimityskiistan, Suomen ja Neuvostoliiton välisen talouskomission puheenjohtajuuden, hän ratkaisi Kalevi Sorsan ja sosialidemokraattien eduksi. Tässäkin asiassa hän löysi kompromissin: puheenjohtajuus ratkaistaisiin vastaisuudessa hallitusta muodostettaessa.

Sorsan hallituksessa kamppailtiin Suomen suunnasta. Keskustapuolueen ja sosialidemokraattien välillä käytiin jatkuvasti kiistoja, joista monet olivat luonteeltaan ideologisia. Vaalikauden puolivälissä puolueiden väliset jännitteet kasvoivat. Puolueiden välisten voimasuhteiden muuttuminen ja kommunistisen puolueen hajoaminen näyttivät tekevän mahdolliseksi sen, että seuraavien eduskuntavaalien jälkeen olisi tarjolla useampia vaihtoehtoja enemmistöhallituksen pohjaksi.

Tässä tilanteessa SDP:n ja Keskustan kamppailu Suomen suunnasta sai uuden ulottuvuuden: peliin tuli mukaan kokoomuskortti.

Sosialidemokraatit olivat tyytymättömiä omaan asemaansa. Keskustasta oli tullut yleispuolue, jolla oli vahva asema ja oma luja tahto. Keskusta saattoi vedota eduskunnan ja kansan ei-sosialistiseen enemmistöön. Sosialidemokraatit olivat jo pitempään tutkineet mahdollisuuksia vaihtaa hallituskumppania. He olivat käynnistäneet monitasoisen yhteydenpidon kokoomuksen kanssa. Kesästä 1985 lähtien tämä toiminta tiivistyi.

Keskustassa arvioitiin, että näköpiirissä ollut eduskunnan voimasuhteiden muutos vahvistaisi sen asemia. Tarjolla olisi mahdollisuus myös keskiryhmien ja kokoomuksen yhteishallitukseen. Keskustassa kuitenkin katsottiin, että silloin vielä käytössä olleiden tiukkojen määräenemmistösäädösten vuoksi tarvittaisiin laajapohjaisempi hallitus: näköpiirissä oli melkoinen joukko asioita, joiden käsittelemisessä tarvittaisiin kahden kolmasosan eduskuntaenemmistö. Niinpä tavoitteeksi asetettiin kolmen suuren hallitus. Sen vaihtoehtona nähtiin porvarillinen enemmistöhallitus. Vaihtoehdon olemassaolo vahvistaisi Keskustan asemaa kolmen suuren hallituksesta neuvoteltaessa.

Keskusta yritti vedota sosialidemokraatteihin puolueiden keskinäisen yhteistyön jatkamiseksi. Se esitti hallituspohjan laajentamista siten, että punamultaa täydentäisi nyt kokoomus.

Vaalien lähestyessä kävi yhä ilmeisemmäksi, että sosialidemokraatit tekisivät kaikkensa vaihtaakseen hallituskumppania. Keskustan ja SDP:n välille ei syntynyt avointa keskusteluyhteyttä.

Torjuakseen SDP:n pyrkimykset keskustapuolue pyrki sitomaan kokoomuksen porvarilliseen yhteisrintamaan. Tämä onnistui. Kokoomuksen, keskustapuolueen ja RKP:n puheenjohtajat sopivat hyvissä ajoin ennen vaaleja, että hallitusneuvotteluissa puolueet tulisivat pitämään yhtä. Kunkin puolueen sisäpiiri oli tässä hankkeessa mukana.

Keskiryhmät ja kokoomus asettivat tavoitteekseen kolmen suuren hallituksen. Ne sitoutuivat siihen, ettei mikään näistä puolueista ryhdy hallitusyhteistyöhön sosialidemokraattien kanssa, jos SDP kieltäytyy osallistumasta kolmen suuren hallitukseen.

Eduskuntavaalien tulos tuki keskiryhmien ja kokoomuksen suunnitelmaa. Sekä keskiryhmät että kokoomus voittivat. Keskiryhmien äänimäärä lisääntyi enemmän kuin kokoomuksen, mutta kokoomus voitti enemmän lisäpaikkoja. SDP ja SMP kokivat pahan tappion. Eduskuntaan tuli ensimmäisen kerran yli kahteen vuosikymmeneen selkeä ja käyttökelpoinen porvarillinen enemmistö.

Heti vaalien jälkeen hallitusratkaisu näytti selvältä. Sosialidemokraatit olivat jättäytymässä oppositioon, joten kolmen suuren hallitukseen ei näyttänyt olevan mahdollisuuksia. Yleisesti ajateltiin, että hallituksen muodostaisivat keskiryhmät ja kokoomus.

Toisin kuitenkin kävi. Presidentti Mauno Koivisto toimi julkilausumiensa parlamentaaristen periaatteiden vastaisesti. Hän oli tietoinen siitä, että eduskunnan enemmistön muodostavat puolueet — keskiryhmät ja kokoomus — tahtoivat muodostaa hallituksen, jossa ne kaikki olisivat mukana. Hän tiesi niiden kannattavan ensi sijassa kolmen suuren hallitusta. Hän tiesi, että ne tahtoivat muodostaa porvarillinen enemmistöhallituksen, elleivät sosialidemokraatit haluaisi osallistua samaan hallitukseen molempien kanssa.

Koivisto ei antanut eduskunnan enemmistön tahdon toteutua, vaan hän ohjasi valtaoikeuksiaan käyttäen hallitusratkaisun toiselle pohjalle, sosialidemokraattien ja kokoomuksen yhteishallitukseksi. Samalla hän tuli auttaneeksi pahan vaalitappion kärsineen entisen oman puolueensa valta-asemaan, joka hakee vertaansa vain 1960-luvun lopun vasemmistoenemmistöisen eduskunnan ajoilta, jos niiltäkään.

Mauno Koiviston rooli vaalikauden 1987−91 hallituspolitiikassa on jäänyt minulle epäselväksi. On ilmeistä, että hän keskusteli säännöllisesti pääministeri Harri Holkerin kanssa ainakin talouspolitiikasta. On ilmeistä, että hän tuki Holkerin vahvan markan politiikkaa.

Myös valtiosäännön uudistamiseen Koivisto vaikutti ratkaisevalla tavalla. Holkerin hallituksen ministereiden kertoman mukaan presidentti valmisteli hallituksen esityksen itse yhdessä oikeusministeri Matti Louekosken kanssa. Kun eduskunnan enemmistö olisi halunnut muuttaa hallituksen esitystä, pantiin hallituspuolueiden kansanedustajat järjestykseen vetoamalla presidentin mielipiteeseen.

Holkerin hallitus epäonnistui perusteellisesti. Pahinta oli se, että hallitus raunioitti Suomen talouden. Tämä asia tuli äänestäjien tietoon osittain jo ennen vaaleja, vaikka hallitus yrittikin viimeiseen asti salata totuuden. Kun hallituksen olisi pitänyt ryhtyä jo viimeistään syksyllä 1988 kysyntää rajoittaviin toimenpiteisiin, se painoi loppuun saakka kaasua pitääkseen äänestäjät tyytyväisinä ja siirtääkseen laman yli vaalien. Tällä vastuuttomalla politiikalla taloutemme suistettiin ennätysmäisen syvään lamaan ja suurtyöttömyyteen.

Totuus tuli siis kuitenkin esiin jo ennen vaaleja. Holkerin hallituksessa mukana olleet puolueet menettivät kannatustaan ja eduskuntapaikkojaan. Oppositioon keväällä 1987 sysätty keskustapuolue sai suuren vaalivoiton.

Keväällä 1991 Mauno Koivisto antoi puolueiden muodostaa tahtomansa hallituksen ja sosialidemokraattien jäädä oppositioon. Ahon hallitukselle hän on antanut täyden tukensa.

Mauno Koiviston Suomi on ollut myös Kalevi Sorsan Suomi: Sorsa on ollut Koiviston kauden vaikutusvaltaisin aktiivipoliitikko. Koivistonkin Suomessa hänen vallankäytöllään on kuitenkin ollut omat rajansa.

Kalevi Sorsa oli pääministerin paikalla vuodesta 1982 vuoteen 1987. Ensimmäinen vuosi oli totuttelua uuteen tilanteeseen ja valmistautumista kevään 1983 eduskuntavaaleihin. Sosialidemokraatit pyrkivät hyödyntämään Mauno Koiviston kansansuosiota korostaen, että presidentti tarvitsee tuekseen vahvan SDP:n. Keskustapuolue puolestaan pyrki rakentamaan vastavoimaa SDP:n ylivallalle.

Kevään 1983 vaalituloksen pohjalta oli tarjolla vain yksi hallituksen runko: SDP:n ja keskustapuolueen yhteistyö. Kokoomuksen kehnon vaalimenestyksen vuoksi sinipunaan ei ollut vielä tuolloin mahdollisuutta. Jos olisi ollut, olisi sitä ehkä jo silloin yritetty.

Keskustapuolue esitti jo ennen vaaleja tavoitteekseen punamultapohjan laajentamisen ottamalla kokoomus mukaan hallitukseen. Hallitusneuvotteluissa esitimme kolmen suuren yhteistyötä. Sosialidemokraatit torjuivat tämän. He ehdottivat sen sijaan SMP:n mukaan ottamista. Tästä saatoimme sopia.

Vaalikaudella 1983−87 käytiin kamppailua Suomen suunnasta. Aluksi SDP sai yliotteen, mutta vuoden 1984 alussa keskiryhmien rivit tiivistyivät ja tilanne tasapainottui. Kalevi Sorsa koki keskustapuolueen ja sen ympärille ryhmittyneen keskustan kiusallisen voimakkaaksi hallituskumppaniksi. Tästä syystä hän ryhtyi määrätietoiseen työhön keskustapuolueen syrjäyttämiseksi hallituksesta ja kokoomuksen ottamiseksi sen tilalle.

Sorsan tultua Koiviston jälkeen pääministeriksi käytiin myös näiden miesten reviirien rajat. Koivisto osoitti Sorsalle, että hän haluaa johtaa ja hän kykenee johtamaan Suomea. Julkisuuteen päin Sorsan ja Koiviston suhteet ovat olleet koko ajan korrektit.

Kevään 1987 hallitusratkaisun toteuttamisessa Mauno Koivisto ja Kalevi Sorsa toimivat saumattomassa yhteistyössä. Arvoitukseksi on jäänyt, mikä oli kummankin osuus tämän hankkeen suunnittelemisessa ja vireille panossa. Ensi reaktioni oli, että kysymyksessä oli Koiviston operaatio. Myöhemmin olen tarkistanut käsitystäni: sinipunan arkkitehti ja päätoteuttaja oli Sorsa. Yksi hänen motiivinsa liittyi vuoden 1994 presidentinvaaleihin: sinipuna turvaisi niissä Kalevi Sorsan valinnan.

Sorsan suunnitelma sopi hyvin myös Koivistolle. Minua kuitenkin edelleen askarruttaa se, kuinka Koivisto saattoi ryhtyä toimimaan tavalla, joka oli vastoin hänen omia, julkilausuttuja periaatteitaan. Tuliko hän provosoiduksi? Kuka hänet provosoi?

Holkerin hallituksessa Kalevi Sorsa toimi ulkoasiainministerinä. Tammikuussa 1989 hän kuitenkin yllättäen päätti erota hallituksesta. Puolueen uudelle puheenjohtajalle Pertti Paasiolle oli jo pitkään yritetty järjestää ministerin paikkaa. Sorsa ilmoitti uhrautuvansa ja luopuvansa Paasion hyväksi. Kaikki uskoivat, että Sorsa siirtyisi Suomen Pankkiin hoitamaan siellä ollutta virkaansa.

Toisin kuitenkin kävi. Kalevi Sorsa halusi eduskunnan puhemieheksi. Silloinen puhemies Matti Ahde joutui jättämään paikkansa ja tekemään tilaa Sorsalle.

Jälkikäteen monet ovat arvelleet, että Sorsa ymmärsi hallituksen talouspolitiikan olevan ajautumassa karille ja että hän jätti ajoissa uppoavan laivan. Tähän en usko. Eroamalla hallituksesta Sorsa ei voinut paeta vastuutaan Holkerin hallituksen talouspolitiikasta. Tammikuussa 1989 hän ei ilmeisesti ollut tietoinen siitä, miten Suomen talouden tulisi käymään.

Sorsa aloitti tammikuun 1989 operaatiollaan oman presidenttipelinsä vuoden 1994 vaaleja silmällä pitäen. Hän jätti hallituksen ilmeisesti vastoin Mauno Koiviston tahtoa. Hän otti etäisyyttä ja hankki itselleen itsenäisen aseman. Hän irrottautui päivänpolitiikasta ja käytti puhemiehen asemaa luodakseen itsestään uutta kuvaa.

Kokoomuksen asema Mauno Koiviston Suomessa on ollut hankala. Vuoden 1983 eduskuntavaaleissa kokoomuksen kohtaloksi tuli huono vaalimenestys. Äänimäärä kyllä kasvoi tuntuvasti, mutta eduskuntapaikat eivät.

Vaalikaudella 1983−87 eduskunnan voimasuhteet alkoivat muuttua siten, että kokoomus pääsi hallituspolitiikassa ratkaisijan paikalle.

Punamultaan kyllästyneet sosialidemokraatit alkoivat erityisesti kesästä 1983 alkaen pitää entistä tiiviimpää yhteyttä kokoomuslaisiin ja valmistella näiden kahden puolueen yhteishallitusta. Keskusta yritti vedota sosialidemokraatteihin punamultayhteistyön jatkamiseksi ja sen laajentamiseksi kokoomuksen suuntaan. Kun nämä vetoomukset eivät saavuttaneet vastakaikua, ryhtyi keskustapuolue keväästä 1986 alkaen ajamaan hallitusratkaisua, jolla sinipuna voitaisiin torjua. Tavoitteeksi asetettiin kolmen suuren hallitus. Ellei se onnistuisi, muodostettaisiin keskiryhmien ja kokoomuksen yhteishallitus.

Vuoden 1987 eduskuntavaalien lähestyessä kokoomus oli tilanteessa, jossa se saattoi itse valita hallituskumppaninsa. Tässä tilanteessa puolue jakautui kahtia.

Puolueen puheenjohtaja ryhtyi yhdessä muun puoluejohdon kanssa valmistelemaan hallitusratkaisua, jolla turvattaisiin näköpiirissä olleen ei-sosialistisen eduskuntaenemmistön vaikutusmahdollisuudet. Tavoitteena oli kolmen suuren hallitus tai — jos se ei toteudu — porvarillinen enemmistöhallitus.

Puolueen entinen puheenjohtaja Harri Holkeri oli puolestaan mukana valmisteluissa, jotka tähtäsivät kokoomuksen ja SDP:n yhteishallitukseen. Harri Holkerille hallitusratkaisu oli osa laajempaa valtapoliittista kokonaisuutta.

Harri Holkerin valtapelin ensimmäinen askel oli se, että hän pakotti puolueen vastoin sen johdon tahtoa nimeämään presidenttiehdokkaansa jo vuoden 1986 lopulla. Tällä hän pyrki vahvistamaan asemiaan vaalien jälkeistä hallitusratkaisua ajatellen. Presidenttiehdokkuudesta olikin konkreettista hyötyä hallitusneuvotteluissa: kun puolueen johto ei tahtonut taipua hyväksymään Mauno Koiviston määräämää marssijärjestystä, uhkasi Holkeri luopua presidenttiehdokkuudesta. Tämä uhkaus tehosi.

Holkeri ei kuitenkaan tähdännyt presidentiksi vielä vuoden 1988 vaaleissa, joissa hän oli päättänyt turvata Mauno Koiviston uudelleen valinnan. Hän oli päättänyt pyrkiä tosissaan presidentiksi vasta seuraavissa, vuoden 1994 vaaleissa.

Kaikki osapuolet ovat kiistäneet sen, että kevään 1987 hallitusratkaisusta ja vuoden 1988 presidentinvaaleista olisi tehty kauppa. Ehkä ei oltukaan tehty. Kaikki joka tapauksessa ymmärsivät mistä oli kysymys ja toimivat sen mukaisesti.

Omien valtapyrkimystensä vuoksi Harri Holkeri aiheutti suuren vahingon sekä omalle puolueelleen että koko maalle. Kevään 1987 hallitusratkaisu tehtiin täysin sosialidemokraattien ehdoin. Pahinta oli se, että hallitus tästä syystä valitsi väärän talouspoliittisen linjan.

Vuoden 1991 eduskuntavaaleissa kokoomus koki murskatappion. Se sinetöi Harri Holkerin poliittisen uran.

Ilkka Suomisen ja muun kokoomuspuolueen johdon asema oli vaalikaudella 1987−91 kerta kaikkiaan kohtuuton.

Puolueen johto oli hankkinut vaalivoiton. Se oli valmistautunut siihen, että voitto hyödynnettäisiin muuttamalla Suomen sisäpolitiikan suuntaa siten että sosialidemokraattien ylimitoitettu vaikutusvalta vähenisi ja kansan ei-sosialistisen enemmistön tahto pääsisi vihdoinkin kunnolla toteutumaan. Tällä linjalla olivat kaikki kokoomuksen viralliset hallitusneuvottelijat Ulla Puolannetta lukuun ottamatta.

Puoluejohdon selän takana pelattiin kuitenkin muita pelejä. Puolueen entinen puheenjohtaja ja muutamat muut poliittisen valtakirjansa jo menettäneet puolueen jäsenet valmistelivat toista ratkaisua. Se oli edullinen Harri Holkerille, joka saisi pääministerin paikan. Se miellytti mukana olleita aatteellisesti: suunnitelmassa oli mukana vanhan suolan maku.

Niin kävi, että vaalivoitto riistettiin Ilkka Suomisen käsistä. Syntyi hallitusratkaisu, joka entisestään lisäsi sosialidemokraattien vaikutusvaltaa. Kokoomus joutui kujanjuoksuun, jonka päässä oli nöyryyttävä vaalitappio. Siitä joutuivat syyttömät eniten kärsimään. Holkeri palasi Suomen Pankkiin. Ulla Puolanne ei ollut enää ehdokkaana vaaleissa. Muutkaan tämän hankkeen kokoomuslaiset taustavoimat eivät olleet ottaneet mitään henkilökohtaista riskiä.

Keskustapuolueelle Mauno Koiviston presidenttikausi on ollut värikästä aikaa.

Presidentinvaihdoksen jälkeen keskustapuolueella oli totuuden hetki. Väki tajusi, että nyt on voimat koottava ja ryhdyttävä lujaan työhön puolueen tulevaisuuden turvaamiseksi. Tässä onnistuttiin. Keskustapuolueesta kehittyi puolue, joka kykeni tasavertaiseen yhteistyöhön sosialidemokraattien kanssa.

SDP:n ja keskustapuolueen valtakilpailu johti sosialidemokraattien yritykseen tuhota liian vahvaksi kasvanut kilpailijansa. Holkerin hallituksen muodostamisella oli pitkälle menevät tavoitteet. Tarkoituksena oli päästä pitkäaikaiseen yhteistyöhön, joka suistaisi keskustan sivuraiteille ja saisi keskustan »auringon» vihdoinkin laskemaan. Tämä sanottiin ääneen heti hallitusratkaisun jälkeen.

Lujan puolustustaistelun jälkeen keskustapuolue kykeni saavuttamaan mahtavan voiton. Holkerin, Sorsan ja heidän taustavoimiensa unelmat luhistuivat.

Vuoden 1991 eduskuntavaalien jälkeen Keskusta joutui kohtuuttomaan tilanteeseen. Puolue joutui kantamaan päävastuun sen vararikon hoitamisesta, johon Holkerin hallituksen sosialidemokraattinen politiikka oli Suomen ajanut. Kuinka paljon paremmin Suomen asiat nyt olisivatkaan, jos nykypohjainen hallitus olisi voitu muodostaa jo keväällä 1987. Tämän asian ajatteleminen tekee kipeää.

Keskustapuolueen kohtalot Mauno Koiviston Suomessa ovat olleet myös Paavo Väyrysen kohtaloita; ratkaisevimpien vaiheiden ajan olin puolueen puheenjohtaja.

Elämäni Mauno Koiviston Suomessa ei ole ollut helppoa. Ensimmäiset vuodet sujuivat kohtuullisesti. Kesästä 1985 alkaen suhteet sosialidemokraatteihin kuitenkin kiristyivät ja varsinkin kesästä 1986 alkaen oli meneillään jatkuva säälimätön taistelu. Suuri julkisuus oli minua ja meitä vastaan.

Kesästä 1985 alkaen alkoi ilmetä ongelmia myös suhteissani Mauno Koiviston kanssa. Nekin lisääntyivät syksyllä 1986. Aina seuraavan kevään hallitusneuvotteluihin saakka suhteemme olivat kuitenkin asialliset.

Oppositiokauden 1987−91 ajan jouduin toimimaan kovassa puristuksessa. Taakkani painoa lisäsi se, että suhteissani presidentti Mauno Koiviston kanssa oli jatkuvia myös julkisuuteen tulleita vaikeuksia.

Jaksoin kuitenkin nousta siitä rotkosta, johon minut oli sysätty.

Ratkaiseva merkitys oli sillä, että pystyin menestymään vuoden 1988 presidentinvaaleissa. Kesällä alhaisimmat gallup-lukuni olivat kolmen prosentin luokkaa. Vaaleissa kannatukseni oli yli 20 prosenttia ja voitin reilusti pääministeri Harri Holkerin. Tämä antoi uskoa sekä ehdokkaalle että puolueelle.

Toinen tärkeä saavutukseni oli se, että sain suoritetuksi valtiotieteen lisensiaatin tutkinnon syksyllä 1987 ja valtiotieteen tohtorin tutkinnon syksyllä 1988.

Syksyn 1988 kunnallisvaaleissa puolueen menestys jatkui: saimme yli 21 prosentin kannatusosuuden. Itse tulin valituksi suurella äänimäärällä Helsingin kaupunginvaltuustoon.

Kunnallisvaalien jälkeen puolueen kannatus jatkoi kasvuaan. Kun luovuin sekä henkilökohtaisista syistä että poliittisen harkinnan perusteella puolueen puheenjohtajan tehtävästä kesällä 1990, oli puolueen kannatus 25 prosentin luokkaa.

Seuraavan vuoden eduskuntavaaleissa Keskusta korjasi komean voiton. Keskustasta tuli johtava hallituspuolue. Paavo Väyrynen palasi taas ulkoasiainministeriön päälliköksi.

Maaliskuussa 1993 Mauno Koivisto ilmoitti, ettei hän ole ehdokkaana vuoden 1994 presidentinvaaleissa. Mauno Koiviston Suomi siis päättyy helmikuussa 1994.

Presidentinvaihdos sattuu sopivaan ajankohtaan. Mauno Koiviston johdolla Suomi kohtasi sen murroksen, jonka kautta maailma siirtyi kylmän sodan kaudesta suurvaltojen välisen kumppanuuden ja yhteistyön aikaan. Mauno Koiviston johdolla Suomi löysi paikkansa uudessa Euroopassa ja uudessa maailmassa. Nyt kun Suomi on vakiinnuttanut kansainvälisen asemansa, meidän on aika lisätä aktiivisuuttamme yhteisten asioiden hoitamisessa.

Nyt kohtaamme toisen murroksen, teollistuneen yhteiskunnan kriisin. Se on sekä taloudellinen että poliittinen. Se on myös arvomaailmamme kriisi. Suomi on joutunut tähän uuteen murrokseen aikaisemmin kuin monet muut maat.

Voidaksemme oikein oivaltaa nykyisen tilamme ja löytääksemme itsellemme kestävän tien tulevaisuuteen meidän on eriteltävä niitä syitä, joiden vuoksi olemme nykyiseen kriisiimme joutuneet. Siksi meidän on paneuduttava lähihistoriamme tapahtumiin; ne ovat osa nykypäiväämme ja tulevaisuuttamme.

Mauno Koiviston Suomesta kirjoitetaan ulkopolitiikkamme historiaan kaunis luku. Talouspolitiikan ja muun sisäpolitiikan kokonaiskuva on vähemmän kaunis. Sitäkin meidän on kuitenkin rohjettava avoimin silmin tarkastella.

POLIITTISEN MURHAN YRITYS

Helmikuun 1982 hallitusratkaisussa sosialidemokraatit näyttivät keskustapuolueelle kaapin paikan. Presidentin tuella he syrjäyttivät puolueen puheenjohtajan ulkoasiainministerin paikalta.

Olisin voinut jatkaa hallituksessa kauppa- ja teollisuusministerinä, mutta kahdesta syystä en ollut siihen valmis. Yhtäältä halusin, että sosialidemokraattien ensimmäinen voimannäyttö Mauno Koiviston Suomessa tulisi koko alastomuudessaan ilmi. Toisaalta olin kokemieni koettelemusten jälkeen hyvin väsynyt. Tahdoin levätä. Halusin vaihtelua elämääni.

Olin ollut yli kuusi vuotta yhtäjaksoisesti ministerinä, niistä viimeiset lähes viisi vuotta ulkoministerinä. Koko ajan olin toiminut aktiivisesti puolueen johtotehtävissä. Työ Lapin kansanedustajana oli vaatinut osansa. Viimeinen vuosi, vallan vaihtumisen aika oli ollut erityisen raskas.

Kun vapauduin ministerin tehtävästä, päätin keskittyä puolueen johtamiseen. Sisäinen valtataistelu oli repinyt puoluetta. Vallalla oli pelko, että joutuisimme sosialidemokraattien asemien vahvistuttua pahaan ahdinkoon. Näissä oloissa puolueen johtaminen oli vaativa tehtävä, joka oli otettava tosissaan.

Minulle järjestettiin puoluetoimistosta työhuone ja sihteeriapua. Palkkaa minulle ei maksettu penniäkään, mikä on keskustan vanha perinne. Puheenjohtajalle on tehtävästään pikemminkin kuluja kuin tuloja. Mutta onneksi työtä — ja mielenkiintoista työtä riittää.

Voimien kokoamisen aika

Presidentin vaihduttua olimme uuden ja vaikean tilanteen edessä. Valtataistelun rikki repimän ja presidentinvaaleissa tappion kärsineen puolueen oli nyt kohdattava entistä kovemmat haasteet.

Nyt oli ennen muuta koottava voimat. Tämä työ alkoi heti Kuopion puoluekokouksen jälkeen ja se tehostui presidentinvaalien jälkeen. Keskustapuolueen valitsijamiesryhmän kokouksessa oli hyvä, tulevaisuuteen suuntaava henki. Minut valittiin ryhmän puheenjohtajaksi. Pidin kokouksessa laajan puheen, jossa korostin, että puolueen tulee toimia yhtenäisesti Kekkosen linjaa noudattaen:

»Keskustapuolueella tulee olla vain yksi linja, Kekkosen linja. Mitä yhtenäisemmin me kykenemme tätä ulko- ja sisäpoliittista linjaa toteuttamaan, sitä enemmän herätämme äänestäjien luottamusta, sitä vankempi on ulko- ja yleispoliittinen asemamme ja sitä paremmin voimme turvata oman vaikutusvaltamme presidentinvaalien synnyttämässä uudessa tilanteessa.

Meillä jokaisella on vastuu puolueen yhtenäisyydestä. Nyt on vältettävä kaikkea sellaista, joka saattaa synnyttää eripuraisuutta keskustapuolueen keskuudessa. Nyt on korostettava sitä, mikä meitä yhdistää. Yhtenäisyytemme näköalat ovat hyvät. Me olemme yksimielisiä puolueemme aatteellisesta perustasta ja politiikkamme yleislinjasta. Eikä näköpiirissä onneksi ole ristiriitoja synnyttäviä henkilökysymyksiäkään.»

Keskustapuoluetta oli omiaan yhtenäistämään tietoisuus siitä, että valtapoliittinen asemamme oli tukala. Kuvasin tilannetta näin:

»Sosialidemokraatin valinta tasavallan presidentiksi parantaa sosialidemokraattisen puolueen asemaa, joka muutoinkin on hyvin vahva. Sosialidemokraattisen presidentin valinta horjuttaa siis puolueiden välistä voimatasapainoa sosialidemokraattien ja vasemmiston suuntaan.

Tasapainon palauttamiseksi tulisi keskustan voimistua. Sosialidemokraattien lisääntyneen voiman vastapainoksi tarvitaan vahva keskusta, jotta yhteiskuntamme kehitys vastaisi kansalaisten enemmistön toiveita ja tahtoa.

Presidentinvaihdoksen jälkeen tiedämme joutuvamme ankaraan kujanjuoksuun, jossa sekä vasemmisto että oikeisto pyrkivät nujertamaan meidät. Tässä tilanteessa meidän on toimittava taitavasti. Virheisiin ei ole nyt varaa.

Meillä on edessämme kovat ajat. Mutta me selviydymme, kunhan vain uskomme itseemme ja luotamme toisiimme.»

Mutta voimia oli koottava laajemminkin, koko poliittisen keskustan piirissä.

Keskiryhmien yhteistyö oli alkanut jo 1960-luvun lopulla. Keskustapuolueen, RKP:n ja LKP:n puheenjohtajat Johannes Virolainen, Jan-Magnus Jansson ja Pekka Tarjanne lähtivät tuolloin kokoamaan keskustavoimia yhteen.

Keväällä 1981 yhteistyötä oli tiivistetty. Ensin keskipuolueiden puheenjohtajat vetosivat piirijärjestöihinsä yhteistyön lisäämiseksi ja vaaliliittojen muodostamiseksi. Huhtikuussa 1981 perustettiin Keskustan valtuuskunta. Yhteistyö sai järjestyneet muodot.

Helmikuun lopulla 1982 Keskustan valtuuskunta kannatti valtakunnallisia vaaliliittoja vuoden 1983 eduskuntavaaleissa ja kiirehti vaaliliittoneuvotteluja piirijärjestöissä. Kevätkaudella päätettiin järjestää sekä talouspoliittinen että ulkopoliittinen seminaari.

Maaliskuun 24. päivänä tuli julkisuuteen jymyuutinen: liberaalinen kansanpuolue liittyy keskustapuolueen jäsenjärjestöksi. Asiaa oli valmisteltu kaikessa hiljaisuudessa. Suunnitelman vuotaminen ennakolta julkisuuteen olisi kaatanut sen varmasti.

Aluksi keskustelimme yleisesti yhteistyön tiivistämisestä. Harmittelimme sitä, ettei puoluelainsäädäntömme ja vaalijärjestelmämme tarjoa mahdollisuuksia itsenäisten puolueiden läheiselle yhteistyölle. Esimerkiksi todelliset liittopuolueet eivät ole mahdollisia. Niinpä keskustelussa lopulta päädyttiin siihen, että järjestämme liittosuhteen LKP:n järjestöjäsenyyden avulla. Suunnitelma onnistui, joskin se johti yllättävän voimakkaaseen hylkimisreaktioon LKP:n piirissä.

Yhtymisen tultua hyväksytyksi LKP:n silloiset kansanedustajat siirtyivät keskustapuolueen eduskuntaryhmään, josta tuli keskustan eduskuntaryhmä. Vaaleissa LKP ei saanut yhtään edustajaa, mihin osittain vaikutti sekin, ettei puolue saanut omaa edustajaansa TV:n ja radion vaalikeskusteluihin. Keskustapuolue sai LKP:n äänten turvin neljä eduskuntapaikkaa enemmän kuin olisimme muutoin saaneet. Tästä saamamme puoluetuki riitti hyvin LKP:lta meille siirtyneiden velkojen maksuun.

Vuoden 1987 vaalien edellä liittomme purettiin. Keskustapuolue sitä ehdotti. Ajattelimme, että itsenäinen ja paremmin julkisuutta saava LKP keräisi keskiryhmien vaaliliitoille enemmän ääniä. Tätä ehdotusta olen myöhemmin syvästi katunut. Eroamisesta tuli uusi hylkimisreaktio. LKP pyrki profiloitumaan suhteessa keskustapuolueeseen tavalla, joka oli meille hankala. Virheitä sattuu.

Keväällä 1982 oli esillä laajempikin keskustavoimien kokoaminen. Puoluevaltuuskunnan kokouksessa huhtikuun lopulla otin kantaa tähänkin asiaan:

»Viime aikoina olemme havainneet, että Suomen kristillisen liiton piirissä esiintyy pyrkimyksiä suunnata tätä puoluetta kohti keskustaa. Jos — tätä sanaa haluan erityisesti painottaa — kristillisestä liitosta kehittyy yleislinjaltaan keskustalainen puolue, voimme ryhtyä tähänastista läheisempään yhteistyöhön myös tämän puolueen kanssa. Kokoomuksessakin on oikeistoon liittyneenä keskustaan suuntautuvia voimia, jotka nekin olisi saatava mukaan keskustalaiseen rakennustyöhön.»

Perustelin keskustavoimien kokoamisen tarvetta sillä, että sosialidemokraateilla oli aivan liiaksi valtaa ja tämän vuoksi yhteiskunnan kehitys ei vastannut kansan enemmistön tahtoa. SDP:n ympärille rakennetulle valtarakennelmalle oli saatava riittävän vahva ei-sosialistinen vastavoima:

»Jotta yhteiskunnan kehitys vastaisi kansalaisten enemmistön tahtoa, olisi tämän vasemmistolaisen valtarakennelman vastapainoksi voitava luoda mahdollisimman laaja keskustarintama; kaikki yhteistyöhaluinen ja -kykyinen keskustahakuinen ei-sosialistinen voima olisi saatava mukaan hallitusyhteistyöhön.»

Huhtikuun lopulla 1982 toteutui pitkään vireillä ollut keskustapuolueen virallisen valtuuskunnan matka Moskovaan. Puolueen puheenjohtajan vetämään valtuuskuntaan kuuluivat puoluesihteeri Seppo Kääriäinen sekä joukko puoluehallituksen ja eduskuntaryhmän jäseniä. Viralliset neuvottelut kävi NKP:n puolelta politbyroon varajäsen ja keskuskomitean sihteeri B. N. Ponomarev. Minä sain tilaisuuden tavata aikaisemman virkaveljeni Andrei Gromykon.

Keskustasta vastapaino sosialidemokraateille

Rovaniemen puoluekokouksessa 18.6.1982 pitämässäni puheessa hahmottelin keskustapuolueen strategiaa ja lähivuosien tavoitteita. Lähtökohtana oli tilanne, jossa keskustapuolue ei enää ollut presidenttipuolue:

»Keskustapuolueessa on hyvin paljon pohdittu sitä, kuinka tasavallan presidentin vaihtuminen vaikuttaa puolueemme asemaan ja toimintamahdollisuuksiin. Hallituspolitiikkaa ajatellen tärkein muutos on, ettei meillä enää ole presidentin puolueen erityistä vastuuta siitä, että toimintakykyinen hallitus saadaan syntymään. Olemme tässä suhteessa samassa asemassa muiden puolueiden kanssa. Tämän vuoksi voimme aikaisempaa vapaammin määritellä ne ehdot, joilla olemme valmiit osallistumaan hallitusvastuun kantamiseen. Ellei meidän tavoitteitamme ja näkemyksiämme oteta riittävästi huomioon, voimme antaa hallitusvastuun muille puolueille ja jäädä oppositioon.

Tämän puoluekokouksen tulee määritellä keskustapuolueelle eduskuntavaaleja ja niiden jälkeisiä hallitusneuvotteluja varten selkeät tavoitteet. Osallistumme seuraavaan hallitukseen vain sillä ehdolla, että tavoitteittemme mukainen peruslinja hyväksytään hallituksen ohjelmaksi.»

Lähdin siitä, että keskustalla on sellainen avainasema hallitusneuvotteluissa, että SDP:n olisi presidenttipuolueena tehtävä meille myönnytyksiä. Uskoin, että SDP joutuisi niissä oloissa taipumaan myös hallituspohjan laajenemiseen:

»Vaalien jälkeenkin keskustan ja sosialidemokraattien tulisi muodostaa hallituksen runko. — Keskustapuolue pyrkii vaalien jälkeen vakavasti sellaiseen laajapohjaiseen hallitukseen, jossa myös kokoomuspuolue on mukana. Vasemmiston tulisi antaa tukensa presidentille tällaisen toimintakykyisen hallituksen muodostamiseksi. SDP:lla on nyt presidenttipuolueen asema.

Ellei laajapohjaista hallitusta ohjelmallisten erimielisyyksien tai muiden syiden vuoksi synny, keskustapuolueen tulee tarvittaessa olla valmis muodostamaan hallitus yhdessä muiden keskiryhmien ja kokoomuksen kanssa. Tällainen puhtaasti ei-sosialistinen hallitus on kuitenkin toimintakykyinen vain siinä tapauksessa, että eduskunnassa on sitä tukeva enemmistö ja että se on keskustalaista uudistuspolitiikkaa toteuttava ja selvästi keskustapainotteinen hallitus. Tästä syystä vaalitulos osaltaan ratkaisee tällaisen hallituksen muodostamismahdollisuudet; keskustan tulee vaalien jälkeen olla riittävän vahva oikeistoon verrattuna.»

Tämän hallituspoliittisen kannanoton taustalla oli myös se, että tiesimme olevan liikkeellä suunnitelmia SDP:n ja kokoomuksen yhteisestä hallituksesta ilman keskustaa. Sosialidemokraatit olivat vuoden 1981 puoluekokouksessaan poistaneet kannanotostaan sen tavoitteen, että hallituspolitiikan tulisi perustua keskustan ja vasemmiston yhteistyöhön. Keväällä 1982 sekä SDP:n että kokoomuksen johto olivat julkisuudessakin vihjailleet näiden puolueiden yhteishallituksen mahdollisuudesta.

Tuolloin emme kuitenkaan pitäneet SDP:n ja kokoomuksen yhteishallitusta todennäköisenä. Koimme oman asemamme vahvaksi ja katsoimme voivamme asettaa hallitukseen osallistumisellemme tiukat ehdot.

Ohjelmalliset tavoitteemme olivat aatteellisesti painottuneita. Vaadimme mm. lasten kotihoidon kehittämistä, sosiaalisen perusturvan parantamista, aluepolitiikan tehostamista ja pienyrittäjien aseman kohentamista. Päätimme kääntää yhteiskuntamme kehitystä keskusta-aatteen viitoittamaan suuntaan.

Itsetuntoamme kohotti sekin, että keskustapuolueen kannatus oli lähtenyt vahvaan nousuun. Puoluekokouksen aikana julkaistiin mielipidetutkimus, jonka mukaan puolueen kannatus oli 19,7 prosenttia. Yhdessä LKP:n kanssa pääsimme siis selvästi yli 20 prosentin.

Rovaniemen puoluekokous hermostutti sosialidemokraatit pahan kerran. He tajusivat, ettei raju taistelu keskustapuolueen presidenttiehdokkuudesta ollutkaan hajottanut puoluetta, vaan se oli muutamassa kuukaudessa koonnut rivinsä taistelukuntoon. He ymmärsivät, että asemamme oli vahva. SDP:lle taas asema presidenttipuolueena ei olisi pelkästään eduksi.

Syksyllä 1982 sosialidemokraatit lähtivät hakemaan itselleen kansan kannatusta päinvastaisin argumentein kuin keskusta. Heidän mielestään presidentti tarvitsee tuekseen vahvan SDP:n. Näin oli tarkoitus myös hyödyntää Koiviston kansansuosiota puolueen hyväksi.

Marraskuun lopulla pidetyssä keskustapuolueen puoluevaltuuskunnan kokouksessa vastasin sosialidemokraattien puheisiin ja valtapoliittisiin pyrkimyksiin näin:

»Sosialidemokraatit aloittivat oman vaalitaistelunsa puhtaasti valtapoliittisin tunnuksin asettaen tavoitteeksi ylivallan saavuttamisen Suomen poliittisessa elämässä. Tämä on muka tarpeen sen vuoksi, että presidentti Koivisto voisi hoitaa menestyksellisesti virkaansa!

Samalla kun katson välttämättömäksi vastata sosialidemokraattien avaukseen, toivon, että tämänkaltainen keskustelu tyrehtyisi alkuunsa.

SDP:n puheenjohtaja Kalevi Sorsa antoi puolueensa puolueneuvostossa pitämässään puheessa täysin väärän todistuksen keskustapuolueen kannasta vaalien jälkeiseen hallituskysymykseen. Me teimme Rovaniemen puoluekokouksessa tässäkin asiassa selväsanaisen päätöksen. Pidimme kyllä yhtenä mahdollisena vaihtoehtona keskustapainotteista ja keskustalaista ohjelmaa toteuttavaa keskiryhmien ja kokoomuksen yhteishallitusta, mutta asetimme voimakkaasti etusijalle myös seuraavassa hallitusratkaisussa laajapohjaisen yhteistyön. Me pyrimme vaalien jälkeen vakavasti hallitukseen, jonka runkona ovat keskiryhmät ja sosialidemokraatit, ja jossa kokoomuskin on mukana. Toivomme, että sosialidemokraatit ilmoittaisivat oman kantansa tähän hallitusvaihtoehtoon.

Sosialidemokraattien vaalitaistelun avauksen perusteella oletan, että he tulevat näissäkin vaaleissa suuntaamaan toimintansa kärjen keskustan heikentämiseen ja oikeiston vahvistamiseen. Tähän on selvät valtapoliittiset perusteet. Jos keskustan voima pienenisi, sen painoarvo keskustan-vasemmiston hallitusyhteistyössä vähenisi. Samalla keskustan heikkeneminen johtaisi siihen, että puhtaasti ei-sosialistinen hallitusvaihtoehto kävisi käytännössä mahdottomaksi: keskustan ja kokoomuksen yhteishallitus ei olisi oikeistopainotteisena toimintakykyinen, eikä keskustan vähemmistöhallituksellaolisi riittävää parlamentaarista pohjaa.

Keskustan heikentäminen ja oikeiston vahvistaminen on ollut ja on sosialidemokraattien tärkein tavoite ylivaltaan pääsemiseksi. En kuitenkaan usko, että Suomen vakaa ja viisas kansa antaisi vallan keskittyä sosialidemokraattien käsiin. Kekkosen presidenttikaudella valitsijat rajoittivat maalaisliitto-keskustapuolueen vaikutusvallan kasvua tukemalla sosialidemokraatteja. Samaan terveeseen tasapainoon päästään, jos keskusta on tästedes riittävän vahva.

Presidentti Kekkosella oli hyvä yhteistyö sosialidemokraattien kanssa — joskus parempi kuin entisen oman puolueensa suuntaan. Puheenjohtaja Sorsa voi olla huoleton presidentti Koiviston toimintaedellytyksistä; keskustapuolue on valmis ja kykenevä hyvään yhteistyöhön myös nykyisen presidentin kanssa koko sillä voimalla, jonka valitsijat meille antavat. Presidentinvaalit olivat rauhallinen tapahtuma. Ne eivät aiheuttaneet samankaltaisia vaurioita kuin presidentti Kekkosen valinta aikanaan.»

Vaaleihin keskustapuolue kävi Rovaniemen puoluekokouksen hyväksymällä kahdeksan kohdan ohjelmalla:

Kekkosen linjaa jatkettava horjumatta.

Suurtyöttömyys nujerrettava.

Maaseutu pelastettava.

Alueellinen eriarvoisuus poistettava.

Elinympäristön terveellisyys turvattava.

Lapsiperheiden asemaa parannettava.

Pienyrittäjyyttä kannustettava

Kansanvaltaa laajennettava.

Varsinaisessa vaaliohjelmassa tavoitteita täsmennettiin. Näkymät olivat lupaavat. Koko puolueen tilannetta kuitenkin varjosti se, että puolueen puheenjohtaja oli joutunut vuoden mittaan ennennäkemättömän henkilökohtaisen ajojahdin kohteeksi.

Poliittisen murhan aseet

Kun jäin pois hallituksesta, ajattelin, että julkisuus ympärilläni rauhoittuisi. Niin ei käynyt. Valtapolitiikan mainingit löivät edelleen voimakkaina.

Presidentin vaihduttua julkaistiin joukko kirjoja ja kirjoituksia, joissa vallan vaihdosta tulkittiin ja tulevaisuutta arvioitiin.

Julkisuus oli voittajien julkisuutta. Tulkinnat olivat voittajien tulkintoja. Tulevaisuutta arvioitiin saavutetun voiton huumassa.

Sankareita olivat Mauno Koivisto ja sosialidemokraatit. Myös Johannes Virolainen sai osakseen myönteistä julkisuutta. Konnia olivat keskustapuolue ja varsinkin Paavo Väyrynen.

Tämän ymmärsin ja tämä oli kohtuullisen helppoa kestää. Pahempaa oli se armoton henkilöön kohdistuva ajojahti, jonka sain kokea.

Jos poliittisessa taistelussa halutaan lyödä kilpailijaa todella lujaa, on turvauduttava kolmeen aseeseen.

Ensiksikin on pyrittävä osoittamaan, että hän on tavoitellut itselleen laittomasti tai muutoin moraalittomasti taloudellista etua, joka tulee veronmaksajan kukkarosta.

Toiseksi on pyrittävä saattamaan hänen henkilökohtainen moraalinsa ja elämäntapansa huonoon valoon.

Kolmanneksi — ja tämä on järein ase — on pyrittävä osoittamaan, että hän on maanpetturi.

Vuoden 1982 aikana sain kokea raaimmassa muodossa kaksi ensin mainittua. Kysymyksessä oli poliittisen murhan yritys.

Maanpetturuutta koskevat syytökset saivat odottaa syksyyn 1989, toiseen poliittisen murhan yritykseen saakka.

Päivärahat ja jalasmökki

Suomen Kuvalehdessä julkaistiin 14. toukokuuta 1982 juttu »Paavo Väyrysen oudot päivärahat». Se oli jatkoa vuoden 1981 alussa alkaneelle Kuvalehden ilkeämieliselle kirjoittelulle. Asialla oli, kuten usein aikaisemminkin, lehden toimituspäällikkö Hannu Savola. Lehti kirjoitti näin:

»Kuuluuko kansanedustajalle päiväraha, vaikka hän asuisi vakituisesti Helsingissä? Keskustapuolueen puheenjohtaja Paavo Väyrynen on sitä mieltä, että ainakin hänelle kuuluu.

Väyrynen on ryhtynyt ministerikautensa jälkeen nostamaan eduskunnasta päivärahaa, jota maksetaan suur-Helsingin ulkopuolella asuville kansanedustajille. Päivärahaa Väyrynen nostaa 138 markkaa päivältä, joten verovapaata ylimääräistä tuloa hän saa runsaat 4100 markkaa kuukaudessa.

Päivärahoissa ei olisi mitään kummastelemista, jos Väyrynen todella myös asuisi Keminmaalla, mikä on virallisesti hänen henkikirjoituskuntansa. Mutta jo useita vuosia Väyrynen on asunut perheineen vakituisesti Helsingin Pohjoisrannassa. Veronsa Väyrynen maksaa Helsinkiin ja hänen lapsensa käyvät helsinkiläisiä kouluja.

Keminmaan henkikirjoittajalle Väyrynen on tehnyt tilapäismuuttoilmoituksen Helsinkiin. Keminmaan osoitteekseen hän on ilmoittanut kotitilallaan olevan kesämökin, varsinaista asuntoa Väyrysellä ei Kemin liepeillä ole.

Henkikirjoittaja ei kuitenkaan voi poistaa Väyrystä Keminmaan luettelosta niin kauan kuin Helsingin päässä pidetään hänen oleskeluaan kansanedustajuuden vuoksi tilapäisenä.

Juridisesti Väyrynen on vahvoilla. Korkein hallinto- oikeus on antanut ennakkopäätöksen, jonka mukaan päivärahan perusteet määrää kansanedustajan henki- kirjoituskunta.

Moraalisesti päivärahat ovat kuitenkin kovin kyseenalaisia, sillä nehän on tarkoitettu korvaamaan kansanedustajille kustannuksia, joita kahden asunnon ylläpito ja eläminen vieraalla paikkakunnalla aiheuttavat.

Käytännössä Väyrynen on täysin helsinkiläinen, olipa hänen henkikirjoituskuntansa mikä tahansa.»

Suomen Kuvalehden jutun oheen oli liitetty kuva siitä Pohjoisrannan talosta, jossa me Helsingissä asuimme. Sen alla julkaistiin kuva Keminmaalla sijainneesta asunnostamme.

Minä olin ollut koko elämäni ajan keminmaalainen. Aluksi oleskelin tilapäisesti Helsingissä opiskelun vuoksi, vuodesta 1970 alkaen kansanedustajan työn takia. Vuokko oli ollut henkikirjoitettuna Helsingissä vuoteen 1972 asti, mistä lähtien hänenkin vakinainen asuinpaikkansa oli ollut Kemin maalaiskunta. Meidät henkikirjoitettiin minun kotitalooni.

Mentyämme naimisiin kesällä 1968 meillä oli ollut oma asunto vain Helsingissä, ensin Laajasalossa ja sitten Oulunkylässä. Lapista hankimme oman asunnon vasta vuonna 1974. Tältäkin ajalta, vuodesta 1970 vuoteen 1974, minulle maksettiin vuosikymmenten varrella vakiintuneen käytännön mukaisesti Lapin läänin vaalipiirin edustajalle kuuluva päiväraha. Verotukseni oli tahtoni vastaisesti siirretty Helsinkiin. Monet asunto-olosuhteittensa puolesta minun kanssani samassa asemassa olleet kansanedustajat saivat maksaa veronsa kotikuntaansa — minä en.

Vuodesta 1974 vuoteen 1977 perheeni asui ympäri vuoden Lapissa. Tultuani ulkoministeriksi totesimme Vuokon kanssa, että meidän on palattava 1970-luvun alun käytäntöön ja asuttava suurimman osan vuotta Helsingissä. Ulkoministerinä joutuisin olemaan usein matkoilla myös viikonloppuisin, joten välistä en näkisi perhettäni viikkokausiin.

Vuonna 1975 sattuneen tulipalon vuoksi olimme pahasti velkaantuneet, joten meillä ei ollut varaa ylläpitää kahta täysimittaista perheasuntoa. Niinpä meidän oli myytävä Lapin talomme ja ostettava asunto Helsingistä. Lappiin hankimme kevytrakenteisen, siirrettävän talon, jotta voisimme muutaman vuoden kuluttua rakentaa sen tilalle paremman asunnon. Se oli varustettu kaikilla mukavuuksilla ja se oli talviasuttava.

Talon siirrettävyys tarkoitti sitä, että se oli rakennettu, kuten alan ihmiset sanovat, »jalaksille». Maallikolle puhuminen jalasmökistä antoi kuvan mökkipahasesta. Meidän perheemme tarpeita tämä asunto ja siihen kuulunut hirsisauna — yhteensä noin 60 neliömetriä — tyydyttivät. Enempään meillä ei ollut silloin varaa.

Jäätyäni pois hallituksesta olimme jo käynnistäneet suunnitelmat uuden talon rakentamiseksi seuraavana kesänä — nyt kun minulla olisi aikaa. Laskeskelimme parhaillaan taloudellisia mahdollisuuksiamme uuden talon hankkimiseen, kun Kuvalehden juttu julkaistiin.

Ryhdyin puolustautumaan julkisuudessa. Annoin haastattelun Apu-lehdelle ja kirjoitin vastineen Kuvalehteen.

Avun haastattelussa selostin henkikirjoituskäytäntöä ja päivärahojen maksamisperusteita. Vertailin omaa asemaani muihin kansanedustajiin. Pidin minuun kohdistettua arvostelua perusteettomana. Lisäksi totesin, että minun on täysin mahdotonta tulla toimeen, jos joudun maksamaan palkastani ne Lapin kansanedustajan työstä aiheutuvat kustannukset, joihin muille edustajille maksettiin päivärahan muotoista kulukorvausta. Juttu oli asiallinen, mutta otsikointi ei. Otsikoiden mukaan »en tulisi toimeen pelkällä kansanedustajan palkalla».

Hannu Savola iski uudelleen 28.5. ilmestyneessä Kuvalehdessä, jossa julkaistun jutun hän otsikoi »Tuletko toimeen?»:

»En tule toimeen pelkällä kansanedustajan palkalla. Näin on Paavo Väyrynen perustellut julkisuudessa päivärahoja, joita helsinkiläisyydestään huolimatta nostaa eduskunnasta.

Aikoinaan kirjan ’Köyhän asialla’ kirjoittanut Väyrynen on puheistaan päätellen vähän vieraantunut johtamistaan joukoista. Monen keskustapuoluelaisenkin lienee vaikea yhtyä puheenjohtajansa kantaan, jonka mukaan 9200 markan kuukausipalkalla — lisättynä parin valtionyhtiön hallintoneuvoston kuukausipalkkioilla — ei voi tulla toimeen.

Ehkäpä esimerkiksi perhepolitiikkaan erikoistunut Väyrysen aatesisar Eeva Kuuskoski-Vikatmaa voisi kertoa johtajalleen, kuinka moni suomalainen lapsiperhe joutuu jatkuvasti tulemaan toimeen alle 10 000 markan kuukausituloilla ilman päivärahoja.

Muillekin kansalaisille kuin Väyryselle toki aiheutuu kuluja siitä, että kesämökki on toisella paikkakunnalla. Kaikki muut vain eivät voi nostaa mökistään päivärahoja.»

Ei kertonut Savola lukijoilleen, mitä olin Avussa sanonut.

En minä sanonut, ettenkö eläisi kansanedustajan palkalla. Kysymys oli siitä, että minun on mahdotonta edustaa Lappia eduskunnassa, ellen saa siitä maksettavaa kulukorvausta eli kansanedustajan päivärahaa.

Savola sentään julkaisi minun vastineeni, samassa lehdessä kuin oman juttunsa:

»Kansanedustajan päivärahat maksetaan Helsingin ulkopuolella vakinaisesti asuville kansanedustajille kahden asuinpaikan aiheuttamiin ylimääräisiin kustannuksiin.

Helsingin ulkopuolella vakinaisesti asuvat kansanedustajat ovat järjestäneet elämänsä omien olosuhteittensa perusteella hieman eri tavoin. Useimpien kansanedustajien ’parempi’ asunto on maakunnassa ja Helsinkiin on hankittu pienempi huoneisto. Useat lähiseudun kansanedustajat eivät kuitenkaan ole hankkineet Helsingistä minkäänlaista asuntoa, vaan he hoitavat kansanedustajan tehtäväänsä kotoaan käsin. Vastaavasti useat maakuntien kansanedustajat asuvat käytännössä talvikauden Helsingissä, joten heidän ’parempi’ asuntonsa on pääkaupungissa.

Minun perheeni on talvikauden Helsingissä, mikä on valtakunnallisiin luottamustehtäviin valitulle lapsiperheen isälle ja hänen perheelleen ainoa inhimillinen vaihtoehto. Varakas ja suurituloinen kansanedustaja saattaisi ylläpitää vaalipiirissään lisäksi toista täysimittaista perheasuntoa. Meillä ei ole siihen toistaiseksi taloudellisia mahdollisuuksia. Tästä huolimatta minulla — samoin kuin muilla maakuntien kansanedustajilla — on kahden asuinpaikan aiheuttamat ylimääräiset elinkustannukset, joten olen sekä muodollisesti että moraalisesti oikeutettu kansanedustajan päivärahoihin. Samaa en sanoisi niistä Helsingin lähialueiden kansanedustajista, joilla ei tosiasiassa ole kahta asuinpaikkaa.

Haluan korostaa, että kansanedustajan palkka ja päivärahat ovat perheemme ainoa toimeentuloturva. Erittäin raskaasta ja suuritöisestä puolueen puheenjohtajan tehtävästä minulle ei makseta mitään korvausta.

Sallin kernaasti, jopa rohkenen toivoa, että esimerkiksi Suomen Kuvalehti tekisi vertailun minun ja muiden poliittisten johtohenkilöiden taloudellisesta asemasta.

Vielä mieluisampaa olisi nähdä vastaava vertailu kansaa edustavien luottamushenkilöiden ja talouselämän johtajien taloudellisesta asemasta, työtehtävistä ja vastuusta.»

Sen verran reilu Suomen Kuvalehti oli, että se alkoi tutkia kansanedustajien palkkaukseen ja päivärahoihin liittyviä epäkohtia. Tässä selvitystyössä kävi ilmi, että minulla oli monin verroin vahvemmat oikeudet päivärahoihin kuin monella muulla päivärahaa saaneella kansanedustajalla. Lisäksi kävi ilmi, että lukuisa joukko kansanedustajista sai valtiolta tai kunnalta palkkaa tekemättömästä työstä. Kaiken huippu oli sosialidemokraattinen kansanedustaja Jouko Skinnari. Hän oli ennen eduskuntaan tuloaan eduskunnan valiokuntasihteeri. Tästä palkasta ja tekemättömästä työstä hänelle maksettiin edelleen — siis täyden kansanedustajan palkan lisäksi — kaksi kolmannesta eli 5800 markkaa kuukaudessa. Hänellä oli asunto vain Lahdessa, mutta siitä huolimatta hänelle maksettiin myös täyttä kansanedustajan päivärahaa.

Kaikki muut kansanedustajat kaksoispalkkoineen ja päivärahoineen jäivät kuitenkin Väyrysen varjoon. Suomen Kuvalehden kirjoituksista käynnistyi prosessi, jolla oli melkoinen vaikutus seuraavan kevään eduskuntavaaleihin.

Minua tietysti kiinnosti kovasti, kuka oli antanut vinkin Suomen Kuvalehdelle. Arvelin heti, että juttu on pantu liikkeelle Lapista. Vaalit lähestyivät, kilpailu oli kova. Leimaamalla minut julkisuudessa helsinkiläiseksi ja moraalittomaksi oman edun onkijaksi voitaisiin — kuten Kekkonen kirjoitti minulle kesäkuussa 1977 — kovertaa minun kannatustani Lapissa.

Kirjassaan »Kekkospuolueen kujanjuoksu» Markku Laukkanen vihjaili, että asialla olisi ollut Veikko Hanhirova tai Pekka Vilmi, jotka molemmat olivat tuolloin jo eläkkeellä. Minä olen saanut Kuvalehden suunnalta vihjeen, että vinkin olisi antanut joku silloisista keskustapuolueen lappilaisista kansanedustajista. Varmaa tietoa minulla ei asiasta ole.

Suomen Kuvalehti sai aikaan sen, että Helsingin kaupungin henkikirjoittaja edellytti minun ja perheeni ilmoittautuvan Helsingin kotipaikkarekisteriin, johon meidät otettaisiin taannehtivasti vuoden 1982 alusta. Kun emme lähettäneet muuttoilmoituksia, hän teki asiasta oman päätöksensä. Niin olimme tulleet merkityiksi kahteen kotipaikkarekisteriin. Tämän jälkeen asia siirtyi Lapin lääninoikeuden käsiteltäväksi.

Suomen Kuvalehti sai aikaan myös sen, että turkulainen asianajaja Reino Koponen kanteli henkikirjoitus- ja päiväraha-asiasta oikeuskanslerille. Lisäksi Koponen kirjoitti kesäkuun lopulla Suomen Kuvalehteen. Hän syytti minua myös petoksesta, kun olin hänen mielestään ilmoittanut itselleni väärän henkikirjoituspaikan. Kirjoituksessaan ja kantelussaan hän sivuutti kokonaan väestökirjalain 10. pykälän, jossa kansanedustajan henkikirjoittamisesta on säädetty.

Olavi Tupamäen tapaus

Heti kun päiväraha- ja kotipaikkasyytökset tulivat julkisuuteen, otin yhteyden eduskunnan hallinto-osastolle selvittääkseni asiaa. Sieltä minulle kerrottiin, että minulla on ilman muuta oikeus päivärahaan ja että myös kotipaikkani on ollut oikea. Hallinto-osaston virkamiehet perustelivat kantaansa erityisesti sillä, että oikeuskansleri Risto Leskinen oli vuosina 1973−75 tutkinut kansanedustaja Olavi Tupamäen kotipaikan ja päivärahat. Leskinen oli todennut hänen olleen oikeutettu kansanedustajan päivärahoihin.

Tupamäkeä koskeva kantelu liittyi Suomen maaseudun puolueen hajoamiseen. Hän tuli valituksi vuonna 1970 SMP:sta, mutta siirtyi puolueen hajotessa Suomen kansan yhtenäisyyden puolueeseen (SKYP). Kantelun teki SMP:een lukeutuva Rolf Sormo maaliskuun lopussa 1973.

Sormo pyysi oikeuskansleria tutkimaan Tupamäen kotipaikkaa ja hänen oikeuttaan kansanedustajan päivärahoihin. Lisäksi hän pyysi kansleria tutkimaan, oliko eduskunnan kansliatoimikunta tehnyt virkavirheen, kun se oli päättänyt jatkaa päivärahojen maksattamista Tupamäelle, vaikka asiaan oli kiinnitetty sen huomiota.

Sormo väitti kantelussaan, ettei Tupamäki asu Petäjävedellä, vaan Helsingissä. Lisäksi Sormo perusteli kantaansa sillä, että Tupamäellä oli »vakinainen virka Helsingissä tie- ja vesirakennushallituksessa».

Sormo sai huhtikuussa 1973 oikeuskanslerinvirastosta kirjeen, jonka oli »oikeuskanslerin määräyksen mukaisesti» kirjoittanut esittelijäneuvos Paavo Haapasalo:

»Tie- ja vesirakennushallituksesta saadun tiedon mukaan Tupamäellä ei ole eikä ole ollutkaan vakinaista virkaa tie- ja vesirakennushallituksessa. Tupamäki on mainitussa virastossa tilapäisenä toimistoinsinöörinä, jolle maksetaan tuntipalkkaa niiden työtuntien mukaan, jotka hän muilta tehtäviltään ehtii virastossa tehdä.

Edellä sanotun huomioon ottaen kirjoituksessanne ei ole esitetty sellaisia syitä ja perusteita, joiden nojalla oikeuskanslerille olisi aihetta toimituttaa kirjoituksessa tarkoitettu tutkimus.»

Oikeuskansleri siis ei lainkaan kiinnittänyt huomiota Tupamäen asunto-oloihin. Kirjeessä käsiteltiin vain Tupamäen työpaikkaa. Kun se ei ollut vakinainen, kantelua ei otettu edes tutkittavaksi.

Sormo ei hellittänyt, vaan hän kirjoitti heinäkuussa 1973 oikeuskanslerille uuden kirjeen. Hän väitti, että Tupamäen työpaikka on pysyvä ja jatkuva. Edelleen hän katsoi, että Tupamäen pysyvä asunto oli kaiken aikaa ollut Helsingissä.

Tämä kantelu johti poliisitutkimuksiin. Keskusrikospoliisin kesäkuussa 1974 laatimasta tutkintapöytäkirjasta kävi ilmi, että Tupamäellä oli Petäjävedellä sijaitsevassa syntymäkodissaan oma huone, josta hänellä ei ollut mitään kuluja. Helsingissä hänellä oli 30 neliömetrin suuruinen omakotitalo.

Keskusrikospoliisi kuulusteli myös Jämsän kihlakunnan henkikirjoittajaa. Hän katsoi, että Tupamäen oikea henkikirjoituspaikka on ilman muuta Petäjävesi, mistä syystä asiaa ei ollut käsitelty henkikirjoituksen tarkistuskokouksissa.

Seuraavaksi oikeuskansleri pyysi asiasta eduskunnan kansliatoimikunnan lausunnon, jonka se antoi 19.3.1973. Puhemies V. J. Sukselaisen allekirjoittama ja hallintojohtaja Tarmo Kivilaakson allekirjoittama lausunto oli tällainen:

»Asiakirjoista saatavan selvityksen mukaan kansanedustaja Olavi Tupamäki on henkikirjoitettu Petäjäveden kunnassa. Tupamäki on lisäksi Petäjäveden kunnanvaltuuston jäsen ja hänet on siis kunnallislain 16 §:n mukaan katsottu vaalikelpoiseksi kunnan luottamustoimiin. Näin ollen edustajanpalkkiosta annetun lain 1 §:n 2 momentin mukaan Tupamäellä on ollut oikeus saada päivärahaa. Sormon mainitsemilla perusteilla Tupamäeltä tätä oikeutta ei olisi voitu laillisesti evätä.

Päivärahan tarkoituksena on korvata saajalleen niitä erityisiä kustannuksia, joita vieraalla paikkakunnalla asumisesta hänelle aiheutuu. Edustajanpalkkiosta annettua lakia ei ole käytännössä tulkittu niin ahtaasti, että kansanedustaja menettäisi oikeutensa päivärahaan hankittuaan itselleen Helsingistä oman asunnon vuokra-asunnon sijaan, ellei hänen henkikirjoituspaikkansa myös samalla muutu Helsinkiin.

Kansliatoimikunnan mielestä asiassa ei ole esiintullut mitään sellaista, mikä osoittaisi kansanedustaja Tupamäen päivärahan maksamisen suhteen menetellyn virheellisesti tai antaisi aihetta muuttaa tähänastista käytäntöä. Tämän vuoksi kansliatoimikunta katsookin, ettei Sormon kirjoituksen tulisi antaa aihetta asiassa enempiin toimenpiteisiin.»

Huhtikuun 4. päivänä 1975 oikeuskansleri Risto Leskinen lähetti opiskelija Rolf Sormolle kirjeen, johon sisältyi kannanotto hänen tekemäänsä kanteluun:

»Perehdyttyäni kirjoitukseenne ja asiassa saatuun selvitykseen olen havainnut, että Olavi Tupamäki silloin, kun hänet maaliskuun 15 ja 16 päivänä 1970 toimitetuissa edustajanvaaleissa oli valittu kansanedustajaksi Keski-Suomen läänin vaalipiiristä, oli ja on sen jälkeenkin yhtäjaksoisesti ollut henkikirjoitettu sanottuun vaalipiiriin kuuluvassa Petäjäveden kunnassa. Tämän vuoksija kun eduskunnan taholta kysymyksessä olevalta osin omaksuttua, johdonmukaisesti noudatettua tulkintaa eduskunnan hyväksymän edustajanpalkkiosta annetun lain oikeasta sisällöstä ei mielestäni voida pitää lain vastaisena, ei kirjoituksenne ole antanut minulle aihetta aikaisemman ratkaisuni muuttamiseen.»

Oikeuskansleri Leskisen allekirjoituksen oli varmentanut kansliapäällikkö V. O. Hakulinen. Hän oli kuitenkin liittänyt oikeuskanslerin päätökseen oman eriävän mielipiteensä. Hän katsoi, että Tupamäen olisi tullut päätettyään opiskelunsa ja siirryttyään työelämään oma-aloitteisesti henkikirjoittautua vuoden 1969 alussa Helsinkiin. Hän siis katsoi, ettei Tupamäen oikea henkikirjoituspaikka vuoden 1970 alussa ollut Petäjävesi.

Hakulinen katsoi, että Tupamäki oli menetellyt virheellisesti, kun hän oli ilmoittanut eduskunnan taloustoimistolle, että hänen asuntonsa on Petäjävedellä:

»Tupamäki on tämän vuoksi, tuolloin vallinneissa ja yhä vieläkin jatkuvissa olosuhteissa (pysyvä kokopäivätoiminen työpaikka 1.2.1968 alkaen Helsingissä ja senmukaisesti vakinainen asunto ja koti samassa kaupungissa) vakinaisesta asunnostaan kerrotuin tavoin ilmoituksen antaessaan tehnyt sen tietoisesti väärin. Kun tämä tahallinen väärä ilmoitus on tapahtunut kansanedustajan päivärahan saamiseksi ja eduskunnan taloustoimisto on sen perusteella jatkuvasti tuota päivärahaa maksanut, Tupamäen teon on katsottava toteuttavan petoksen tunnusmerkistön.

Tupamäki olisi esitetyin perustein ollut asetettava syytteeseen edellä mainitusta ilmoitusvelvollisuuden laiminlyönnistä ja petoksesta, minkä ohessa Helsingin poliisilaitoksen väestökirjaosastolle olisi ollut lähetettävä tiedoksi ja mahdollisia toimenpiteitä varten jäljennös keskusrikospoliisin tutkintapöytäkirjasta asiassa.»

Lainauksessa olevat alleviivaukset ovat minun tekemiäni.

Kun luin oikeuskansleri Leskisen kirjeen ja myös kansliapäällikkö Hakulisen eriävän mielipiteen, tunsin olevani turvassa.

Molemmat kiinnittivät huomion ensi sijassa Tupamäen työpaikkaan. Minulla ei ollut Helsingissä mitään muuta työtä kuin kansanedustajan tehtävä.

Kun tulin valituksi eduskuntaan, oli kiistaton henkikirjoituspaikkani ollut Kemin maalaiskunta, sillä päätin opintoni vasta 1.1.1970 jälkeen. Siihenastiset työpaikkani olivat olleet lyhytaikaisia ja tilapäisiä.

Meillä oli Helsingissä asunto-osake ja Kemin maalaiskunnassa omakotitalo. Tupamäellä oli Helsingissä omakotitalo, mutta Petäjävedellä hänellä ei ollut sellaista omaa asuntoa, josta aiheutuisi asumiskustannuksia.

Toisaalta Leskinen ja Hakulinen eivät esittäneet mitään epäilyjä sen suhteen, etteikö väestökirjalain siihenastinen tulkinta olisi ollut oikea: jos kansanedustaja on valituksi tullessaan ollut kirjoilla vaalipiirissään, ei henkikirjoituspaikka muutu sen johdosta, että hän edustajantoimensa vuoksi tilapäisesti oleskelee Helsingissä, olivatpa hänen asunto-olonsa millaiset tahansa.

Väestökirjalain 9 §:n mukaan

»Henkilöllä on jäljempänä säädetyin poikkeuksin kotipaikka siinä kunnassa, jossa hänellä kulloinkin on varsinainen asunto ja koti. Jos henkilöllä on asunto kahdessa tai useammassa kunnassa, katsotaan hänellä olevan varsinainen asunto ja koti siinä kunnassa, jossa hänellä aviopuolisonsa ja lastensa kanssa on yhteinen koti taikka jos asunnot ovat samanveroiset tai jos yhteistä kotia ei ole, siinä kunnassa, jossa hän pääsääntöisesti oleskelee.»

Saman lain 10 §:ssä on säädetty niistä poikkeuksista, joihin edellisessä pykälässä viitataan:

»Henkilön kotipaikka ei muutu sen johdosta, että hän tilapäisesti oleskelee ulkomailla taikka on laivan päällystöön, miehistöön tai muuhun laivaväkeen kuuluvana merillä, että hänet on suljettu rangaistus-, työ- tai muuhun sellaiseen laitokseen, että hänet on otettu sairaalaan, parantolaan, huoltolaitokseen tai muutoin vastaavissa olosuhteissa hoidettavaksi taikka että hän on suorittamassa asevelvollisuuttaan. Henkilön kotipaikka ei myöskään muutu sen johdosta, että hän on tilapäisesti poissa kotipaikaltaan. Tilapäisenä poissaolona kotipaikalta pidetään poissaoloa, jonka syynä on opiskelu, sairaus, eduskunnan tai valtioneuvoston jäsenyys taikka muu julkinen luottamustoimi, lyhytaikainen työsuhde tai muutoin laadultaan satunnainen toimi tai oleskelu.»

Väestökirjalakia oli sovellettu siihen mennessä täysin johdonmukaisesti. Tämän nojalla niin opiskelijat kuin kansanedustajatkin oli asunto-oloja edes tutkimatta henkikirjoitettu alkuperäiselle kotipaikkakunnalleen. Opiskelukaupungit, ennen muuta Helsinki, eivät olleet suostuneet antamaan kotipaikkaa opiskelijalle, vaikka hänellä olisi ollut perhe ja omistusasunto opiskelupaikkakunnalla ja vaikka hänellä ei olisi alkuperäisellä kotipaikkakunnallaan ollut minkäänlaista asuntoa.

»Julkisuudenkipeä kehnonpuoleinen juristi»

En kuitenkaan ollut turvassa. Oikeuskansleri oli juuri vaihtunut. Risto Leskinen oli jäänyt eläkkeelle. Hänen paikalleen oli nimitetty Kai Korte.

Olin edelleen hallituksessa, kun Korte nimitettiin oikeuskansleriksi. En ollut hänen kannallaan. Arvostustani nauttineet juristit olivat varoittaneet minua hänestä. Minulle oli kerrottu, että hän oli julkisuudenkipeä ja juristina kehnonpuoleinen.

Korte oli oikeusministeri Christoffer Taxellin ehdokas. Monet ministerit vastustivat hänen nimittämistään, kukaan ei ollut hänestä innostunut. Kun Taxell kuitenkin piti sinnikkäästi kiinni ehdokkaastaan, sai hän lopulta valtioneuvoston yksimielisen kannatuksen ja tuli nimitetyksi.

Kortteen populistinen asenne tuli ilmi pian hänen nimittämisensä jälkeen. Kansan Uutisille hän antoi haastattelun, jossa hän uhosi panevansa rötösherrat kuriin. Hän julisti, ettei hän pelkää ketään — hän nojautuu kansaan. Ennen oli tapana, että oikeuden palvelijat nojautuivat lakikirjaan.

Kortteen käynnistämä rötösherrajahti päättyi nolosti. Hän avasi useampia Leskisen jo sulkemia juttuja ja tarttui uusiin. Ennen kuolemaansa antamassaan haastattelussa Korte saattoi laskea jahdin menestyksiksi metrojutun lisäksi vain kaksi tapausta: Noppa-jutusta keskustapuolueelle annetun tuomion ja kansanedustajien päivärahoista syntyneet tuomiot ja niistä tehdyt päätökset.

Jostakin syystä Kortteen ajamat syytteet kohdistuivat miltei pelkästään keskustapuolueeseen ja sen edustajiin. Noppa-jutussa syytettiin puolueen lisäksi mm. Johannes Virolaista ja puolueen entisiä talouspäälliköitä, Reijo Vähätiittoa ja Eero Rantakokkoa. Vähätiittoa syytettiin myös Tarveasuntoja koskevassa asiassa. Rakennusliike Noppaa ja Tarveasuntoja koskeneissa jutuissa syytettiin myös eräitä asuntohallituksen virkamiehiä, mm. pääjohtaja Kalevi Sassia ja toimistopäällikkö Markku Hainaria. Virolaista lukuunottamatta syytettyjä pidettiin pitkään pidätettyinä.

Virolaista, Rantakokkoa, Vähätiittoa ja Hainaria ei tuomittu. Kaksi viimeksi mainittua saivat valtiolta vahingonkorvauksia. Keskustapuolue tuomittiin ja määrättiin maksamaan valtiolle 700 000 markkaa rikoksen kautta saatuna hyötynä. Sassi sai tuomion ja menetti virkansa. Rantakokko sairastui vakavasti, samoin Vähätiitto.

Nopan tapaus oli kummallinen. Rakennusliike toimi lähinnä Tampereella, missä keskustapuolue ei ollut voinut mitenkään vaikuttaa sen saamiin etuihin. Yhtiön toimitusjohtaja kuitenkin väitti antaneensa keskustapuolueelle suuria summia, joita me emme koskaan saaneet. Noppa-jutun aikaansaama julkisuus oli puolueelle niin vahingollista, että katsoimme kuitenkin viisaimmaksi olla valittamatta tuomiosta: otimme pankista lainaa ja maksoimme rahat valtiolle.

Kun Noppa-juttu alkoi edetä pitemmälle, se mahtikäskyllä keskeytettiin. Sulo Aittoniemi siirrettiin muihin tehtäviin. Hän on julkisuudessa puhunut »isoista varpaista», jotka olivat tulleet esille.

Minun käsityksekseni on jäänyt, että Noppa oli antanut rahansa Tampereen valtapuolueille, sosialidemokraateille ja kokoomukselle, mutta oli ilmoittanut antaneensa ne meille.

Kysymys kansanedustajien päivärahoista oli siis osa laajempaa uuden oikeuskanslerin liikkeelle panemaa rötösherrajahtia.

Laajalti on pohdittu sitä, miksi oikeuskanslerin viraston toimintatavat ja linja muuttuivat, kun oikeuskansleri vaihtui. Omasta puolestani olen taipuvainen uskomaan, että muutos johtui ennen muuta siitä, että voimakastahtoinen kansliapäällikkö Hakulinen sai kanslerin vaihtuessa lisää vaikutusvaltaa. Hän kaivoi laatikoistaan esille asioita, joiden hoitamisessa hän oli hävinnyt edelliselle oikeuskanslerille — tiukalle ja asialliselle huippujuristille Risto Leskiselle. Uusi oikeuskansleri Kai Korte ei kyennyt pitämään, mutta ei ehkä halunnutkaan pitää Hakulista kurissa: hän oli ilmeisesti halukas toimimaan tavalla, joka olisi kansan mieleen — nojautumaan kansaan.

Sijaiskärsijäksi

Kesällä 1982 en voinut aavistaakaan, että päiväraha-asiasta voisi syntyä sellainen revohka kuin sitten syntyi. Luotin siihen, että oikeuskanslerin tulkinta ei muutu. Väestökirjalain pykälä oli selvä. Lisäksi luotin siihen, että eduskunta kykenisi pitämään käsissään itse säätämänsä palkkiolain tulkinnan. Vasta syksyn mittaan tajusin, kuinka määrätietoisesti oikeuskanslerinvirasto pyrki saamaan aikaan uuden tulkinnan näille laeille.

Päivärahajärjestelmä oli täysin vanhentunut — nimeään myöten. Järjestelmä perustui vuosikymmeniä aikaisemmin vallinneisiin oloihin, jolloin liikenneyhteydet olivat kehittymättömät ja jolloin monet kansanedustajat eivät voineet kuukausiin käydä kotonaan. Päivärahaa maksettiin eduskunnan koollaoloajalta, siis myös viikonloppuina ja lyhyempien lomien aikana. Se oli tosiasiassa kulukorvaus siitä, että kansanedustaja joutui asumaan kahdella paikkakunnalla ja hoitamaan asioita vaalipiirissään. Järjestelmän uudistamista oli yritetty ja se oli vireillä myös vuonna 1982. Oikeuskansleri ei kuitenkaan jäänyt odottamaan järjestelmän korjaamista, vaan lähti ajamaan siihen muutosta lakien tulkintaa muuttamalla ja käyttäen välineenä yhtä yksittäistapausta. Olin joutumassa sijaiskärsijäksi.

Jouduin toimimaan kahteen suuntaan. Yhtäältä minun oli puolustettava oikeuttani säilyttää kotipaikkani Lapissa siten kuin väestökirjalain 10 §:ssä oli säädetty. Toisaalta minun oli pyrittävä huolehtimaan siitä, ettei oikeuskanslerin viraston kautta liikkeelle pantu kantelu johtaisi kansanedustajain palkkiosta annetun lain tulkinnan muuttumiseen.

Elokuun alussa kirjoitin Lapin lääninoikeudelle selvityksen, jota minulta oli pyydetty. Vetosin siinä väestökirjalain selviin pykäliin ja niiden vakiintuneeseen tulkintaan. Vetosin myös kansanedustaja Tupamäen tapaukseen ja siihen ratkaisuun, johon oikeuskansleri Leskinen oli asiassa päätynyt.

Elokuun alussa puhemies Johannes Virolaisen johtama eduskunnan kansliatoimikunta antoi oikeuskanslerin pyytämän lausunnon. Se päättyi näin:

»Eduskunta on johdonmukaisesti noudattanut sitä tulkintaa, että edustajanpalkkiosta annetussa laissa tarkoitettu asunto on yleensä sillä paikkakunnalla, missä edustaja on henkikirjoitettu.

Kansanedustaja Väyrysen henkikirjoituspaikka on parhaillaan viranomaisten selvitettävänä. Mikäli Väyrysen henkikirjoituspaikka muuttuu Helsinkiin, lakkaa hänen oikeutensa saada päivärahaa.»

En pitänyt viimeistä kappaletta viisaana. Siinä luvattiin luoda suora kytkentä henkikirjoituspaikan ja päivärahan maksamisen välille. Tämä johtaisi siihen, että Helsingin henkikirjoittaja saisi ratkaista päivärahaoikeuden. Ja hän oli ollut siihen mennessä hyvin epäjohdonmukainen.

Lokakuun 5. päivänä kansliatoimikunta antoi täydentävän lausunnon, jossa ehdoton kytkentä henkikirjoituksen ja päivärahaoikeuden välillä purettiin. Lausunnossa viitattiin väestökirjalain 10 §:ään. Lausunto päättyi näin:

»Kansanedustajan tehtävän hoito samoin kuin siihen kiinteästi välittömästi liittyvien muiden tehtävien hoitaminen edellyttävät hyvin suuressa määrin tilapäistä pääkaupunkiseudulla oloa ja asunto- ym. olosuhteiden järjestämistä sen mukaisesti, minkä ei suinkaan tarvitse merkitä sitä, että hänen edustajanpalkkiosta annetun lain 1 §:n 2 momentissa tarkoitettu asuntonsa siirtyisi tälle paikkakunnalle.

Mitä kansanedustaja Paavo Väyryseen tulee, kansliatoimikunta ei ole todennut mitään sellaista, minkä perusteella hänen ilmoitustaan asuntonsa sijainnista voitaisiin pitää vääränä ja häneltä evätä hänelle lain mukaan kuuluvia ja maksettuja päivärahoja.

Kansliatoimikunta on käynnistänyt toimenpiteet kansanedustajien päivärahajärjestelmässä ilmenneiden epäkohtien korjaamiseksi.»

Minulta oikeuskansleri pyysi selvitystä, joka tulisi antaa 20. syyskuuta mennessä. Ennen selvityksen antamista kirjoitin Kortteelle kirjeen. Siihen mennessä oli oikeuskanslerinvirastoon tullut kanteluita myös muiden kansanedustajien päivärahaoikeudesta. Tutkittaviksi tulivat myös Jermu Laineen, Lasse Lehtisen, Jacob Södermanin, Seppo Tikan ja Johannes Virolaisen päivärahat.

Pyysin kirjeessäni, että kaikki kuusi tapausta käsiteltäisiin samanaikaisesti, jotta henkikirjoitus- ja päiväraha-asia tulisi selvitetyksi koko laajuudessaan ja myös asian periaatteelliset ulottuvuudet tulisivat esille. Jatkoin näin:

»Tähänastisen henkikirjoitus- ja päivärahakäytännön lainmukaisuutta tutkittaessa kiintynee erityinen huomio väestökirjalain tulkintaan. Tähän saakka henkikirjoitus- viranomaiset ovat tietääkseni täysin johdonmukaisestitulkinneet väestökirjalain 10 §:ää siten, että kansanedustajan oleskelu Helsingissä tulkitaan tilapäiseksi riippumatta siitä, kuinka hän on järjestänyt henkilökohtaiset olosuhteensa ja mm. asunto-olonsa. Jos kansanedustajan henkikirjoituspaikka määräytyisi 9 §:n perusteella, ei 10 §:llä olisi mitään merkitystä.

Minun tapauksessani tulkinta on ymmärtääkseni kiistaton, sillä kansanedustajan tehtävä ja valtioneuvoston jäsenyys ovat olleet koko ajan ainoat Helsingissä oleskeluni syyt. Minulla ei ole mitään muuta työpaikkaa eikä myöskään vaimoni ole työssä.

Eräissä muissa tapauksissa väestökirjalain tulkinta on ollut mielestäni vähemmän kiistaton. Niinpä henkikirjoittaja on tulkinnut kansanedustajan oleskelun Helsingissä tilapäiseksi, vaikka hänen vaimollaan on Helsingissä vakituinen työpaikka ja vaimo oleskelee pääosan vuotta Helsingissä. Tulkinta on ollut sama silloin kun kansanedustajalla itsellään on ollut vakinainen työpaikka Helsingissä. Ainakin yhdessä tapauksessa väestökirjalakia on tulkittu siten, että Helsingissä työssä käyvä vaimo on henkikirjoitettu Helsinkiin, mutta kansanedustaja itse on voinut tulla henkikirjoitetuksi vaalipiiriinsä.

Meneillään olevan selvitystyön yhteydessä on kiinnitetty huomiota myös kansanedustajan verotuspaikka- kuntaan. Henkikirjoitus- ja verotuspaikka määräytynevät eri säädösten perusteella ja molemmat viranomaiset tekevät itsenäisesti oman ratkaisunsa. Minusta näyttää siltä, että eräiden kansanedustajien verotuspaikka ei ole ollut verotuslain mukainen.

Nykyisessä päivärahajärjestelmässä on selviä epäkohtia. Jos tähänastista väestökirjalain ja/tai kansanedustajan palkkiolain tulkintaa ryhdytään yksittäistapauksienperusteella muuttamaan, saattaa syntyä entistä pahempia epäkohtia. Tästä syystä asia olisi perusteellisesti selvitettävä. Nykyinen päivärahajärjestelmä olisi joka tapauksessa kokonaan uudistettava.»

Pyysin ja sain lisäaikaa selvityksen antamiseen. Jätin sen 8.10. Päädyin selvityksessäni siihen, että olin toiminut vakiintuneen asianomaisten lakien tulkinnan mukaisesti ja että samoin olivat menetelleet Kemin kihlakunnan henkikirjoittaja sekä eduskunnan virkamiehet ja kansliatoimikunta.

Lokakuun 27. päivänä oikeuskansleri Korte lähetti eduskunnan kansliatoimikunnalle kirjeen, jossa hän otti kannan palkkiolain 1 §:n 2 momentin tulkintaan irrottaen sen väestökirjalain mukaisesta kotipaikasta. Samalla hän erotti — vastoin minulle lupaamaansa — minun tapaukseni kaikista muista.

Oikeuskansleri katsoi, että »asiakirjoista saatavan selvityksen mukaan Väyrysen em. lainkohdassa tarkoitettu asunto on 1.9.1977 alkaen ollut Helsingin kaupungissa osoitteessa Pohjoisranta 20 B 32». Hän piti meidän Keminmaan asuntoamme vapaa-ajan asuntona, jota ei voida pitää palkkiolain tarkoittamana asuntona. Oikeuskansleri katsoi, että eduskunnan virkamiehet ovat menetelleet virheellisesti, kun he olivat jatkaneet päivärahan maksamista minulle, vaikka heillä oli julkisuudessa esille tulleiden seikkojen perusteella perusteltua aihetta epäillä, ettei minulla olisi ollut niihin oikeutta. Kirjeessään oikeuskansleri vaati kansliatoimikunnan välityksellä eduskunnan asianomaisilta virkamiehiltä henkilökohtaiset kirjalliset selitykset heidän virheellisestä menettelystään.

Oikeuskansleri Kortteen kirje synnytti perustuslaillisen kiistan eduskunnan ja hänen välilleen. Kansleri katsoi, että eduskunnan oma tulkinta sen itsensä säätämästä laista oli virheellinen. Lisäksi hän katsoi — vastoin eduskunnan ja sen virkamiesten omaa kantaa —, että hänellä on oikeus valvoa myös eduskunnan, sen kansliatoimikunnan ja kansliatoimikunnan alaisten virkamiesten virkatoimia.

Pelkäsin, että kanslerin kannanotto vaikuttaisi välillisesti Lapin lääninoikeuden kotipaikkakannanottoon. Siksi kirjoitin lisäselvityksen, jossa korostin sekä kansliatoimikunnan että oikeuskanslerin äskettäisillä kannanotoillaan irrottaneet toisistaan henkikirjoituspaikan ja päivärahat. Ajattelin, että voisin säilyttää edes väestökirjalain mukaisen kotipaikkani Lapissa, vaikka päivärahat ehkä menisivätkin. Varmuuden vuoksi huomautin myös siitä, että ellei lääninoikeus — saatuaan tietää oikeuskanslerin tulkinnoista — katso voivansa hyväksyä minua henkikirjoitettavaksi omaan asuntoomme, voisimme tulla — kuten 1970-luvun alussa — henkikirjoitetuiksi kotitalooni, jonka maalla oma asuntomme sijaitsi.

»Luottamukseni oikeuslaitokseen heikkeni»

Olin hyvin pettynyt, kun lääninoikeus 9. marraskuuta päätti hylätä valituksemme ja vahvisti henkikirjoituspaikaksemme Helsingin. Perustelu oli sekä väestökirjalain vakiintuneen tulkinnan että sen kirjaimen vastainen. Siinä kyllä mainittiin väestökirjalain 10 §, mutta johtopäätökseen se ei vaikuttanut:

»Asiakirjoista saatavan selvityksen mukaan Paavo Matti ja Vuokko Kaarina Väyrynen sekä heidän alaikäiset lapsensa ovat vuodesta 1977 lähtien asuneet Helsingissä sijaitsevassa osakehuoneistossaan. Tänä aikana Väyryset eivät ole asuneet Keminmaan kunnassa sillä tavoin ja sellaisessa asunnossa, että perheen yhteisen kodin voitaisiin katsoa pysyneen sanotussa kunnassa. Väyrysten kotipaikka on niin ollen heidän Helsinkiinmuuttonsa johdosta muuttunut Keminmaan kunnasta Helsingin kaupunkiin. Heidän asumistaan Helsingissä ei siis voida pitää tilapäisenä poissaolona Keminmaan kunnasta, vaikka Paavo Matti Väyrynen toimii eduskunnan jäsenenä. Kun Väyrysillä niin ollen on 1.1.1982 ollut varsinainen asunto ja koti ja siis myös kotipaikka Helsingin kaupungissa, heidät on ollut siellä henkikirjoitettava vuonna 1982.»

Vaikka ainoat syyt minun ja perheeni oleskeluun Helsingissä olivat olleet ja olivat kansanedustajan työ ja valtioneuvoston jäsenyys, määräytyi kotipaikkani asunto-olojeni mukaan eli 9 §:n perusteella. Lain 10 §:llä ei ollut siis minun kohdallani mitään merkitystä.

Minua jäi painamaan epäilys, että oikeuskanslerin kannanotot ja toiminta vaikuttivat asiattomalla tavalla lääninoikeuden päätökseen. Siksikin päätin hakea muutosta lääninoikeuden päätökseen korkeimmalta hallinto-oikeudelta. Uskoin siihen, että oikeus voisi vielä voittaa.

Marraskuun lopulla uusi Keminmaan talomme valmistui ja otimme sen perheemme käyttöön. Joulun seudun vietimme uudessa Keminmaan kodissamme.

Heti kun talo oli valmistunut ja kun olimme ottaneet sen käyttöömme, lähetin tätä koskevan Keminmaan kunnan antaman todistuksen sekä eduskunnan kansliatoimikunnalle että oikeuskanslerille. Tästäkään ei ollut apua.

Tammikuun 13. päivänä oikeuskansleri ratkaisi kotipaikka- ja päivärahakantelut.

Hän ei ottanut kantaa minun kotipaikkaani, vaan jätti sen korkeimman hallinto-oikeuden ratkaistavaksi. Tosiasiallisten asunto-olojeni perusteella hän katsoi, että minulla ei ollut Keminmaan kunnassa palkkiolaissa tarkoitettua asuntoa. Aikaisempaa asuntoamme — kun sitä verrattiin Helsingin asuntoomme — ei voitu pitää palkkiolaissa tarkoitettuna asuntona.

Marraskuulla valmistuneesta talostamme kansleri kirjoitti:

»Väyrynen ei ole luotettavasti selvittänyt, että hän olisi käyttänyt hänelle Keminmaan kuntaan marraskuussa 1982 valmistunutta asuinrakennusta tai sitä ennen vanhempiensa asuntoa omana ja perheensä vakinaisena asuntona.»

Kansanedustajia koskeneet ratkaisut eivät olleet johdonmukaisia.

Minun ja Lasse Lehtisen osalta henkikirjoituspaikka tuli oikeusistuinten käsiteltäväksi sen vuoksi, että Helsingin henkikirjoittaja oli kieltäytynyt hyväksymästä toisen henkikirjoittajan ratkaisua. Muiden osalta kansleri hyväksyi suoritetun henkikirjoituksen sillä perusteella, että »eri henkikirjoitusviranomaiset ovat päätyneet yhdenmukaiseen ratkaisuun heidän koti- ja henkikirjoituspaikastaan». Kansleri jätti siis asian Helsingin henkikirjoittajan mielivaltaiseksi osoittautuneeseen harkintaan.

Päivärahaoikeuden osalta oli mielenkiintoista verrata oikeuskanslerin ratkaisua Laineen ja Väyrysen tapauksissa, kun lähtökohtana olivat nimenomaan asunto-olot. Väyrysillä oli Keminmaalla omistusasunto, marraskuusta 1982 lähtien uusi omakotitalo, Laineilla Mäntässä pieni vuokra-asunto. Molemmilla oli Helsingissä asunto-osake. Molemmilla oli lapsia helsinkiläisissä kouluissa.

Ratkaisuun ilmeisesti vaikuttavana seikkana kansleri mainitsee Laineen puolison liikuntavamman todeten, että sen »takia yhteinen asunto oli heille tarpeen myös Helsingissä». Meidän kolme alaikäistä lastamme eivät tehneet ymmärrettäväksi sitä, että myös Vuokolle ja minulle »oli tarpeen olla yhteinen asunto myös Helsingissä».

Korkeimman hallinto-oikeuden päätös tuli 15. helmikuuta. Petyin jälleen. KHO vahvisti lääninoikeuden päätöksen perustelematta kantaansa mitenkään. Pisteenä i:n päälle oli hallintoneuvos Jatkolan eriävä mielipide:

»Asiakirjoista saatavan selvityksen perusteella katson, että lääninoikeuden päätöksestä ilmenevä Paavo Matti Väyrysen ja hänen perheensä asuminen Helsingissä puheena olevana aikana on, ottaen huomioon muun ohella hänen tehtävänsä keskustapuolueen puheenjohtajana, johtunut myös muista syistä kuin eduskunnan ja valtioneuvoston jäsenyydestä sillä tavoin, ettei asumista noissa oloissa ole kokonaisuutena arvioiden ollut pidettävä tilapäisenä. Tämän vuoksi päädyn samaan lopputulokseen kuin enemmistö.»

Jatkola siis katsoi, että kansanedustajan kotipaikka määräytyy ensi sijassa 10 §:n perusteella. Tietäisinpä mielelläni, mikä oli se muiden jäsenten perustelu, jolla he lääninoikeuden kannanottoon yhtyessään sivuuttivat kokonaan kansanedustajien kotipaikkaa koskevan 10 §:n erityissäädöksen.

Jatkolan perustelu sille, että hän yhtyi enemmistön kantaan oli kuitenkin käsittämätön. Kuinka puolueen puheenjohtajuus — tilapäinen tehtävä, puhdas luottamustoimi ilman pienintäkään palkkaa tai palkkiota — voisi olla peruste katsoa oleskeluni Helsingissä vakinaiseksi sillä tavoin, ettei väestökirjalain 10 §:ää noudateta?

Tämä KHO:n päätös heikensi oleellisesti luottamustani Suomen oikeuslaitokseen. Uskoin, etteivät oikeuskansleri Kortteen toiminta ja yleisen mielipiteen paine vaikuttaisi KHO:n ratkaisuun. Niin kuitenkin kävi. Ratkaisu oli lain kirjaimen vastainen.

Se oli poliittinen päätös.

Niin jouduin käymään vaaleihin helsinkiläisenä. Ajojahdin liikkeelle panija — kuka hän nyt sitten olikaan ollut — oli päässyt päämääräänsä.

Kai Kortteen ja Hannu Savolan »totuus»

Oikeuskansleri Kai Kortteen toimintaa tässä asiassa en ole lakannut ihmettelemästä. Hän ei tutkinut tapaustani kiihkottomasti ja tasapuolisesti, vaan otti siihen heti voimakkaan, tunteenomaisen kannan. Hän pyrki vaikuttamaan omituisella tavalla kaikkiin asianosaisiin, jopa tuomioistuimiin. Hänellä oli selvä poliittinen pyrkimys muuttaa väen väkisin lakien tulkintaa toiseksi kuin mitä lainsäätäjä oli tarkoittanut. Hän jopa tutki mahdollisuutta asettaa Kemin kihlakunnan henkikirjoittaja syytteeseen virkavirheestä, vaikka tämä oli toiminut lain vakiintuneen tulkinnan mukaan, jota tuki mm. edellisen oikeuskanslerin selkeä kannanotto.

Seuraava eduskunta muutti päivärahajärjestelmän kulukorvausjärjestelmäksi, jonka mukaista korvausta minullekin ryhdyttiin tietysti maksamaan. Vanhankin järjestelmän tarkoitus oli, että olisin saanut päivärahamuotoista kulukorvausta. Lakia vääntämällä ja kääntämällä se voitiin minulta lyhyeksi ajaksi evätä.

Muutos väestökirjalain tulkinnassa synnytti omituisen tilanteen. KHO:n päätös merkitsee sitä, että henkikirjoittajan on selvitettävä mm. kansanedustajien ja opiskelijoiden asunto-olot ja harkittava, miten ne vaikuttavat kotipaikkaan. Ilmeisesti henkikirjoittajan on hyväksyttävä opiskelupaikkakunnan kotipaikkarekisteriin ne opiskelijat, joilla on oma asunto vain siellä. Perheelliset opiskelijat päässevät ilman muuta opiskelupaikkakunnan kotipaikkarekisteriin ja nauttimaan samalla asianomaisen kaupungin sosiaalietuja. Tähän suuntaan on saamani tiedon mukaan kuljettu. Monet opiskelijat ovat siis välillisesti minun kärsimyksistäni hyötyneet.

Lisäksi on käynnistetty väestökirjalain muutos. Asiasta on valmistunut toimikunnan mietintö ja lakiesitystä valmistellaan sisäasiainministeriössä. Tämä uudistus on lähtenyt liikkeelle lähinnä opiskelijoiden vaatimuksesta päästä opiskelupaikkakunnan kotipaikkarekisteriin.

Toimikunta ehdottaa valinnan vapauden lisäämistä siten, että henkilö saisi itse määritellä oman kotipaikkansa silloin, kun hänellä on kaksi asuntoa ja tavalla tai toisella kiinteä suhde molempiin kuntiin. Kansanedustajien ja valtioneuvoston jäsenten osalta kuitenkin rajoitettaisiin pääsyä Helsingin kotipaikkarekisteriin: jos kansanedustajan pääkaupunkiseudulla asumisen pääasiallisena syynä olisi eduskunnan ja/tai valtioneuvoston jäsenyys, häntä ei voitaisi merkitä muuhun kuin omassa vaalipiirissä olevan kunnan kotipaikkarekisteriin. Tämä oli nykyisenkin lain tarkoitus, mutta tulkintaa muuttamalla tämä tarkoitus mitätöitiin.

Päivärahajupakka oli minulle hyvin raskas. Kun lain tulkinnat muutettiin käyttäen välineenä minun tapaustani, tulin leimatuksi henkilöksi, joka on lain vastaisesti hankkinut itselleen etua veronmaksajien kustannuksella. Harvat ovat jaksaneet perehtyä asiaan siinä määrin, että tietäisivät minun toimineen silloin voimassaolleen lain tulkinnan mukaisesti. Oikeuskanslerikin totesi päätöksessään, että minulla »on katsottava olleen aihetta luottaa päivärahojen maksamisessa aikaisemmin noudatettuun käytäntöön ja pitää sitä lain mukaisena. Väyrynen ei näin ollen ole tahallansa harhauttanut eduskuntaa.»

Harva on huomannut, että päivärahani vietiin muodollisin perustein, vastoin lainsäätäjän tarkoitusta. Kovin monet eivät taida tietää, että itse asiassa olin oikeassa: minullekin kuului kulukorvaus ja ryhdyin sitä pian taas saamaan.

Hannu Savola oli saavutukseensa tyytyväinen — ja näyttää olevan edelleen. Kun olin Seinäjoen puoluevaltuuskunnan kokouksessa marraskuussa 1992 puhunut mielikuvaterrorismista, hän kirjoitti Ilta-Sanomiin jutun, jossa hän selosti »terrori-iskuaan». Savola on nykyään Ilta-Sanomien päätoimittaja.

Ilta-Sanomat toisti vanhat väitteensä ja tulkitsi minun hävinneen »mökkijupakan» 10-0. Heidän käsityksensä mukaan yritän kääntää mökin vaaliaseekseni.

Savolan jutussa toistettiin pinnallisesti niin sanotut faktat: tuomioistuimet määräsivät kotipaikakseni Helsingin ja jouduin palauttamaan maksettuja päivärahoja. Vieläkään Savola ei vaivautunut selvittämään ja kertomaan, mistä oli todella kysymys.

Terrori-iskut siviilikohteisiin

Vuoden 1982 päivärahajupakkaa ryydittivät skandaalilehdistön häväistyskirjoitukset. Siihen saakka olin saanut olla niiden suhteen melko rauhassa — siis samassa asemassa kuin muutkin poliitikot. Nyt meno muuttui.

Pientä — hyvin pientä — esimakua sain elokuun lopulla 1979. Silloin Helsingin Sanomien nimimerkki »Kummitäti» kirjoitti minusta. Nimimerkki oli saanut merkittävän maineen sen vuoksi, että se tuntui tietävän asioista ja se teki usein rohkeita »paljastuksia». Kummitäti-kirjoituksissa yhdistettiin faktat ja fiktiot. Suuri osa lukijoista ilmeisesti uskoi, että Kummitäti — hieman paheellinen nainen — on olemassa.

Kummitäti kertoi elokuun lopulla 1979, että olin kutsunut hänet Kalastajatorpalla vietetyn hyväntekeväisyysjuhlan jälkeen meidän asuntoomme Pohjoisrantaan, kun Vuokko ja lapset olivat maalla. Kummitäti kertoi, että me joimme sherryä ja katselimme elokuista auringonnousua Korkeasaaren takaa.

Minulla oli jo ennestään melko varma käsitys siitä, että Kummitäti oli Aarno »Loka» Laitisen johtama Helsingin Sanomien poliittinen toimitus. Jutun julkaisemispäivänä törmäsin Liisankadulla Laitiseen, joka asui muutaman korttelin päässä meidän Helsingin-asunnostamme. Hänen ilmeestään en voinut erehtyä.

Helsingin Sanomien pojilla ja tytöillä oli varmaan hauskaa, kun he Kummitädin juttua kirjoittivat. Meillä kotona ei ollut hauskaa.

Otin yhteyden päätoimittaja Heikki Tikkaseen ja esitin voimakkaan protestin. Kerroin tietäväni, ketkä juttuja kirjoittavat. Sanoin, ettei poliittiseen toimitukseen voi pitää mitään yhteyttä, jos toimittajat käyttävät väärin keskinäistä luottamusta.

Kummitäti kirjoitti vielä kerran. Seuraavan vuoden tammikuun puolivälissä Kummitäti haudattiin. Loka kutsui minut ja toimituksen kotiinsa, missä he pyysivät anteeksi tekosiaan. Mukana olivat Laitisen lisäksi mm. Hannu Savola, Anneli Sundberg ja Janne Virkkunen.

Myöhemmin sama porukka jäi kiinni siitä, että he olivat kirjoittaneet nimimerkillä »Lauantaiseura» kirjan »Tamminiemen pesänjakajat». Laitinen sai potkut. Virkkunen on nykyään Helsingin Sanomien, Savola Ilta-Sanomien päätoimittaja.

Aarno »Loka» Laitinen puolestaan mm. kirjoittaa käsikirjoituksia »Hyvät herrat» -ohjelmaan. Jälleen on kysymys todellisen ja kuvitteellisen maailman yhdistämisestä.

Keväällä 1982 kuvaan astui Hymy-lehti. Se julkaisi kolme häväistyskirjoitusta. Ensimmäinen oli täysin perätön. Toinen oli vahvasti liioitteleva. Kolmas oli päinvastainen totuuden kanssa.

Ensimmäinen juttu ilmestyi huhtikuussa. Siinä kerrottiin lennokkaasti, että olin matkalla presidentti Kekkosen valtiovierailulle Madridiin nipistellyt lentoemäntää. Juttu oli täysin perätön, minkä sanoin julkisuudessa.

Seuraavassa Hymyssä oli astetta kovempi juttu. Lehti katsoi tulleensa loukatuksi, kun olin todennut edellisen jutun perättömäksi. Enää ei kuitenkaan yritettykään selittää edellisen lehden väitteitä oikeiksi, vaan oli kehitetty uutta juttua samalta valtiovierailulta. Siinä oli sen verran perää, että Espanjaan suuntautuneen valtiovierailun viimeisenä iltana Granadassa järjestettiin kaikkien paikalla olleiden suomalaisten yhteinen illanvietto. Hauskaa siellä pidettiin, mutta mitään sellaiseen tilaisuuteen kuulumatonta tai sopimatonta siellä ei tapahtunut.

Kolmas juttu ilmestyi lokakuussa. Siinä väitettiin, että olin iskenyt Pär Stenbäckiä nenään Brysselissä. Sen verran jutussa oli perää, että olimme olleet yhdessä Stenbäckin kanssa Brysselissä eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan matkalla syksyllä 1970 − siis kaksitoista vuotta aikaisemmin kuin juttu ilmestyi. Sekin on totta, että joku löi jotakuta. Roolit vain olivat jutussa vaihtuneet. Stenbäck löi minua − ilman mitään ymmärrettävää syytä − nyrkillä kasvoihin niin, että veri lensi.

Sittemmin nämä jutut ovat pyörineet täytenä totuutena Suomen lehdistössä.

Tämänkaltaiset julkisuuden terroriteot ovat viheliäisiä. Osa ihmisistä uskoo niihin. Ne eivät satuta kovin paljon iskun suoranaista kohdetta, joka tietää, mitä on todellisuudessa tapahtunut ja joka tietää, miksi häntä lyödään. Ensisijaisina uhreina ovat kohteelle läheiset ihmiset, ennen muuta oma perhe ja varsinkin lapset.

Luopumisen aikomus

Syksyllä 1982 — kaiken kokemani jälkeen — olin siipi maassa.

Tulkitsin julkisuuden ajojahdit siten, että minua pidettiin edelleen vaarallisena kilpailijana — että en hallituksesta pois jäätyäni ollut vielä riittävästi sivussa. Hain ulospääsyä pyrkimällä vielä etäämmälle. Luonnostelin haastattelua, jonka antaisin julkisuuteen:

»Oltuani muutaman kuukauden sivussa hallitustyöstä olen havainnut, että pitempikin palautumis- ja latautumisaika tekisi minulle erittäin raskaiden ministerivuosien jälkeen hyvää. Siksi aionkin pysyttäytyä sivussa myös vaalien jälkeen muodostettavasta hallituksesta. Varaan siis aikaa itselleni ja perheelleni. Samalla minulle tarjoutuu mahdollisuus jatkaa yliopisto-opintojani, mikä on ollut harras toiveeni 1970- luvun alusta lähtien.

Puolueen johdossa tämä merkitsee työnjaon selkiinnyttämistä siihenkin verrattuna, mikä tilanne on ollut viime kuukausina. Minun tarkoitukseni on johtaa puoluetta taustalla pysytellen ja käytännön politiikan hoitaminen jää ensi sijassa ministeriryhmän harteille. Minä puolestani keskityn enemmän puolueen politiikan ja toiminnan pitkän aikavälin suunnittelemiseen sekä ulkopolitiikan hoitamiseen ja puolueen kansainvälisten suhteitten kehittämiseen.

Hyväksyykö puolue tämän suunnitelman? Ketkä edustavat puoluetta hallituksessa?

Uskon, että suunnitelmani ovat myös puolueen edun mukaiset ja että ne hyväksytään. Hallituksessa meillä on runsaasti päteviä voimia. Käytännössä hallituspolitiikan johtaminen meidän osaltamme jää ilmeisesti Ahti Pekkalan harteille, joka on myös vahva pääministeriehdokas, jos hallituksen johtotehtävät tulevat keskustapuoluelaiselle henkilölle. Muutoin on mielestäni syytä antaa tilaa myös uusille voimille.

En oikein ymmärrä, mitä Eino Uusitalo lausunnollaan tarkoitti. Onhan nytkin se tilanne, että vanhempaan ikäpolveen lukeutuvat varapuheenjohtajat ovat kaikki yläpuolellani valtiollisessa päätöksenteossa. Tätä menettelyä on nyt tarkoitus toistaiseksi jatkaa siten, että Ahti Pekkala vetäisi ministeriryhmäämme.»

Viittaus Uusitaloon tarkoitti lausuntoa, jonka hän oli juuri antanut. Hän arvosteli minua jälleen siitä, etten ollut antanut riittävästi arvoa ja tilaa vanhemman polven poliitikoille.

Luonnostelin myös vastauksia niihin kysymyksiin, jotka saattaisivat nousta Lapissa.

Ehdin jo heikkona hetkenäni puhua asiasta Ahti Pekkalan kanssa. Hän tietysti pettyi, kun tulin myöhemmin toiseen tulokseen.

Myöhempi johtopäätökseni oli se, että olin tulkinnut väärin asemani ja vaikeuteni. Ymmärsin vihdoin, että politiikassakin pätevät viidakon lait. Jos muut kokevat, että olet heikko, he käyvät kimppuusi. Ainakin petoeläimet iskevät. Jos näytät riittävän heikolta, joudut haaskalintujenkin saaliiksi.

Ymmärsin, että on vain kaksi mahdollisuutta: luopua kokonaan tai taistella itselleen vahva asema. Ryhdistäydyin ja päätin taistella.

Eduskuntavaalien torjuntavoitto

Päivärahakiista oli hankala koko puolueelle. Pohdimme kovasti, miten siihen olisi suhtauduttava.

Tähän tilanteeseen tarjosi pohjalainen yrittäjä oman ratkaisunsa: ottakaa jalasmökki vaalitaistelun symboliksi, kääntäkää päivärahakohu voitoksenne.

Pohdimme asiaa perusteellisesti ja tulimme siihen tulokseen, että ehdotuksessa on järkeä. Emme missään tapauksessa pääse päivärahakiistasta eroon. Meidän on pakko puolustaa oikeutta ja totuutta. Miksi emme yrittäisi toimia aloitteellisesti ja lyödä asia ainakin osittain leikiksi. Mökki hankittiin ja sitä kierrätettiin ympäri maata.

Niin kiersin minäkin. Kun en ollut hallituksen jäsen, saatoin käyttää lähes kaiken aikani vaalityöhön.

Helmikuun alkupuolella annoin haastattelun Suomenmaa-lehdelle. Toimittaja seurasi minua vaalitilaisuuksissani Ylitorniolla. Haastattelussa kävimme läpi vaalien tärkeimpiä teemoja.

Hallituspolitiikassa pidin ensisijaisena vaihtoehtona laajapohjaista yhteistyötä, mutta keskustapainotteisena puhtaasti ei-sosialistinenkin hallitus voisi tulla kysymykseen.

Eläkepolitiikasta keskustapuolueelle tuli melkoinen harmi. Koiviston hallituksessa olimme ajaneet läpi vähimmäiseläkeuudistuksen, mikä oli meille suuri voitto. Se korotti tuntuvasti pienimpiä eläkkeitä. Yläpäässä tuli pientä miinusta, kun kansaneläke tuli verolle. Kaikkien pientä eläkettä saavien aseman oli määrä kohentua.

Uudistuksessa tapahtui kuitenkin virheitä, joiden vuoksi monien suhteellisen pientäkin eläkettä saaneiden eläke pieneni. Lisäksi eläkkeiden verotuksessa oli epäselvyyksiä. Näistä syistä eläkeläisten mieli oli hämmentynyt. Tyytymättömiä olivat monet sellaisetkin eläkeläiset, joiden eläke parani. Eläkeuudistuksesta ja eläkkeiden verottamisesta syntynyt hämminki johti siihen, että keskustapuolueen mittava myönteinen teko kääntyi vaaleissa osittain meitä vastaan.

Suomenmaan haastattelussa olin luottavainen ja uskoin, että voisimme saada ainakin saman paikkamäärän, joka meillä silloin oli yhteensä LKP:n kanssa eli vähintään 40 paikkaa.

Vaalityössäni Lapissa korostuivat maakunnalliset teemat. Ehdokashaastattelussani jouduin vastaamaan myös kysymykseen, aionko olla vaalien jälkeen muodostettavassa hallituksessa:

»Kun vaalien jälkeen hallitusta tehdään, riippuu kaikki tietysti ensinnäkin siitä, onko keskustapuolue mukana hallituksessa vai ei. Omalta kohdaltani olen vielä jonkin verran kahden vaiheilla, miten suhtautuisin hallitukseen osallistumiseen. Todennäköisesti olen käytettävissä, jos puoluehallitus ja eduskuntaryhmä haluavat minut hallitukseen valita.»

Päätin vaalitaisteluni Lapissa vasta ensimmäisenä vaalipäivänä osallistumalla 75 kilometrin mittaiseen Finnsweloppet-nimiseen laturetkeen; ajattelin lopuksi ottaa myös urheiluväen äänet. Se oli aika urakka, kun olin ehtinyt siihen mennessä hiihtää sinä talvena vain parikymmentä kilometriä ja takana oli rankka vaalitaistelu.

Sain rintaani oman äänestysnumeroni 14. Se kuului kilpasarjan hiihtäjille, joten sain matkan varrella kuulla monenlaisia kommentteja. Ajattelin, että pilkka kannattaa kestää, kun Pohjolan Sanomissa on maanantaiaamuna kuva hiihtosankarista. Ei ollut; vuorossa ollut toimittaja oli erään toisen ehdokkaan tukimies.

Ylitorniolla asettamani paikkatavoite ei toteutunut. Saimme yhteensä 38 paikkaa, joista yksikään ei tullut LKP:lle. Yhteinen äänimäärämme ylitti vain hivenen sen tason, johon keskustapuolue oli edellisissä eduskuntavaaleissa yksinään yltänyt. Eläkesotkut ja päivärahakiistat tekivät tehtävänsä.

Vaalitulos oli torjuntavoitto. Eduskuntaryhmä oli kuitenkin sen kokoinen, ettei meidän ohitsemme voitaisi hallitusta muodostettaessa kävellä. Oleellista tältä kannalta oli myös se, että kokoomuksella oli huono onni: äänimäärä kasvoi, mutta eduskuntapaikat vähenivät.

Vaaleissa mitattiin myös päivärahajahdin ja skandaalijuttujen vaikutus minun asemaani. Helsingin kapakoissa lyötiin ennen vaaleja vetoa siitä, valitaanko minua enää eduskuntaan. Lapin väki vastasi: sain suuremman äänimäärän kuin yksissäkään aikaisemmissa eduskuntavaaleissa, 9788 ääntä.

Kaikille muille ei käynyt yhtä hyvin. Lasse Lehtinen putosi eduskunnasta. Johannes Virolaiselle kävi samoin. Vastoinkäymisiä kokivat monet muutkin tässä yhteydessä kielteisessä mielessä julkisuuteen joutuneet.

Virolaisen putoaminen johtui toki useista syistä — muun muassa Jasser Arafatin Suomen-vierailun synnyttämän kohun takia —, mutta päivärahajupakalla oli tässä suuri merkitys. Hänen omatkin päivärahansa asetettiin kyseenalaiseksi: hänellä ja Kyllikillä oli koti myös Helsingissä ja vaimolla oli siellä työpaikka. Lisäksi hän joutui puhemiehenä puolustamaan eduskunnan oikeuksia suhteessa yliaktiiviseen oikeuskansleriin.

Virolainen kertoo tästäkin kirjassaan »Viimeinen vaalikausi». Eduskuntahan ratkaisi syntyneen kiistan toteamalla suurella äänten enemmistöllä, ettei oikeuskanslerilla ollut oikeutta antaa huomautusta eduskunnan kansliatoimikunnalle. Päiväraha-asiassakin eduskunnan olisi pitänyt olla jämäkämpi: kuinka oikeuskansleri voisi olla eduskuntaa pätevämpi päättämään, mikä on eduskunnan säätämän lain oikea tulkinta. Jos eduskunta olisi pitänyt pintansa, olisivat jupakan aiheuttamat poliittiset vauriot ehkä jääneet vähäisemmiksi. Mutta vaalien lähestyessä annettiin yleistä mielipidettä hyväkseen käyttäneelle Kortteelle periksi.

KAMPPAILUA SUOMEN SUUNNASTA

Vaalitulos antoi varsin selvän vastauksen siihen, mille pohjalle hallitus olisi muodostettava. Kokoomuksen heikon vaalimenestyksen vuoksi ei ollut pohjaa sen paremmin ei-sosialistiselle kuin myöskään SDP:n ja kokoomuksen yhteishallitukselle.

Jälleen oltiin samassa tilanteessa kuin oli oltu koko 1970- luvun ajan. Hallituksen rungoksi sopivat vain sosialidemokraatit ja keskustapuolue. Jälleen käytiin sama kädenvääntö kuin usein aikaisemminkin: keskustapuolue esitti kokoomuksen mukaan ottamista ja sosialidemokraatit sen torjuivat. Kokoomuksen torjumiseksi SDP:lla oli yllätysveto: laajennetaan hallituspohjaa Suomen maaseudun puolueella. Olimme ällistyneitä. Emme osanneet vastata suoralta kädeltä. Pyysimme aikaa voidaksemme harkita tätä ehdotusta.

Otin yhteyden Pekka Vennamoon. Pääsimme nopeasti samalle aaltopituudelle. SMP:llekin oli tärkeää, ettei se leimautuisi SDP:n apupuolueeksi. Vennamo vakuutti, että he haluavat olla yhteistyössä nimenomaan poliittisen keskustan kanssa, johon he katsoivat itsekin lukeutuvansa. SMP tulisi muodostamaan yhdessä keskiryhmien kanssa hallituksen ei-sosialistisen enemmistön. Tämän saatoimme yhdessä julkisuuteen.

Sosialidemokraattien reaktio oli paljastava. He olivat kaatuneet omaan heittoonsa. Mutta tehty, mikä tehty. Ryhdyttiin neuvottelemaan hallituksen ohjelmasta ja salkkujaosta.

Hallitus muodostettiin Kalevi Sorsan johdolla. Voimajaoksi sovittiin 9−8 ei-sosialististen puolueiden hyväksi. SDP sai hieman lukumääräistä yliedustusta, mutta se voitiin hyvittää antamalla keskustalle riittävän painavat salkut.

Keskustapuolue sai pitää valtiovarainministerin paikan eli Ahti Pekkala jatkoi tässä tehtävässä. Saimme myös takaisin ulkoasiainministerin paikan, joten saatoin palata siihen tehtävään, josta minut oli vuotta aikaisemmin syrjäytetty. Muut keskustapuolueen ministerit olivat Toivo Yläjärvi maatalousministerinä, Veikko Pihlajamäki puolustusministerinä ja Eeva Kuuskoski-Vikatmaa sosiaali- ja terveysministerinä.

Eevalle vuoden 1983 eduskuntavaalit olivat todella tärkeät; loikkarin kohtalo on usein kova. Varsinais-Suomen järjestöväki otti kuitenkin Eevan asian puolueenkin edun vuoksi omakseen ja turvasi hänen läpimenonsa. Tämä johti mm. siihen, että Lauri Palmunen menetti paikkansa. Nyt Eeva pääsi hallitukseen sivuuttaen monta kokenutta ja pätevää ryhmän jäsentä.

Kevään 1983 hallitusratkaisu oli tärkeä keskustapuolueen sisäistä tilannetta ajatellen, sillä sen yhteydessä voitiin parantaa presidentinvaalien synnyttämiä haavoja.

Puolueen sisäinen liennytys oli alkanut jo edellistä hallitusta muodostettaessa. Vuoden 1983 alussa saatiin sopuratkaisu puoluehallituksen työvaliokunnan vaaliin, kun Ilkka-lehden päätoimittaja Kari Hokkanen tuli valituksi sen jäseneksi.

Kevään 1983 hallitusneuvottelujen lähestyessä minuun ottivat yhteyttä Etelä-Pohjanmaan miehet. Heidän viestinsä oli selvä: jos Veikko Pihlajamäki tulisi hallituksen jäseneksi, voisi puolueen johto luottaa hänen ja heidän tukeensa.

Hallitusneuvotteluissa pyrin saamaan keskustapuolueelle salkun, joka olisi Pihlajamäelle sopiva. Käteemme jäi kuitenkin puolustusministerin paikka.

Tästä syntyi ongelma. Olin tietoinen siitä, että Neuvostoliitto suhtautui Pihlajamäkeen erityisen kielteisesti. Näissä oloissa puolueen johto ei voinut suositella hänen nimittämistään nimenomaan puolustusministerin paikalle. Pyrimme saamaan tähän tehtävään jonkun muun. Enemmistö eduskuntaryhmän ja puoluehallituksen jäsenistä äänesti kuitenkin puoluejohdon kumoon.

Kerroin jälkikäteen Pihlajamäelle syyn käyttäytymiseen ja lupasin auttaa häntä luomaan asialliset suhteet Neuvostoliittoon. Näin tapahtui. Veikosta tuli hyvä puolustusministeri ja meidän kahden välille syntyi saumaton yhteistyö.

Paluu Ritarikadulle

Vaalitulos ja sen pohjalta syntynyt hallitusratkaisu antoivat minulle hyvitystä koetuista kärsimyksistä. Helvetillisen vuoden jälkeen olin palannut tuttuun työhuoneeseen Ritarikatu 2:ssa. Olin pääministerin sijainen ja oman ministeriryhmämme puheenjohtaja. Pitkästä aikaa saatoin olla taas tyytyväinen asemaani ja elämääni.

Vaikka olimme olleet vallan vaihtumisen yhteydessä Mauno Koiviston kanssa pahasti napit vastakkain, pääsimme heti hyvään yhteistyöhön.

Ensimmäisiin tehtäviini kuului valmistella tasavallan presidentin valtiovierailua Neuvostoliittoon. Sain presidentiltä ohjeen ottaa yhteyttä Viktor Vladimiroviin keskustelukseni vierailuvalmistelujen keskeisistä kysymyksistä. Tässä suhteessa käytäntö oli siis entinen.

Tapasin Viktor Vladimirovia samaan tapaan kuin Kekkosen presidenttikaudella aina siihen saakka, kun hän siirtyi Moskovaan vuoden 1984 lopulla. Seuraavana keväänä hänen seuraajakseen tuli Felix Karasev. Hän oli edelleen Tehtaankadulla kun palasin ulkoministeriksi keväällä 1991. Silloinkin yhteyksiä itänaapurimme johtoon hoidettiin edelleen hänen kauttaan. Vasta Karasevin siirryttyä eläkkeelle tästä käytännöstä lopullisesti luovuttiin.

Kun tapasin Vladimirovin keväällä 1983, olivat esillä presidentin vierailua koskevan tiedotteen julkaiseminen, vierailukommunikea sekä kysymys sopimusten allekirjoittamisesta. Sain ohjeen keskustella myös siitä, kuinka talouskomission puheenjohtajuus olisi heidän mielestään järjestettävä sen jälkeen kun Ahti Karjalainen oli vapautettu tästä tehtävästä.

Suomen täysjäsenyys EFTA:ssa oli jälleen esillä — tällä kertaa Vladimirovin aloitteesta. Selostin Mauno Koivistolle keskustelun tätä osuutta näin:

»Keskustelussa myös EFTA-asia tuli luontevasti esille, vaikka en ollut aikonut siitä keskustella. Tässä kävi ilmi, ettei hän ole saanut mitään uutta reaktiota Moskovasta. Hän itse ei nähnyt Suomen täysjäsenyydessä mitään ongelmaa. Duubiot liittyivät pelkoon, että Suomi tällä tavoin ’sitoutuisi’ entistä enemmän läntiseen integraatioon. Torjuin tämän väitteen ja hän passiivisesti yhtyi käsitykseeni. Sain sen kuvan, että EFTA-jäsenyys voitaisiin vierailusi yhteydessä hoitaa lähinnä epävirallisena ilmoitusasiana jollakin tasolla. Jos Sinä annat ennakkoon ilmoittaa, että asiasta halutaan siellä keskustella, he reagoivat kielteisesti, jos katsovat, ettei ainakaan tässä vaiheessa tulisi ratkaisua tehdä.»

Tämän Moskovan matkan yhteydessä EFTA-jäsenyyttä ei otettu esille. Tämä hanke sai odottaa vielä pari vuotta.

Valtiovierailu Moskovaan onnistui hyvin. Sen yhteydessä jatkettiin YYA-sopimuksen voimassaoloa vuoden 2003 loppuun. Jatkopöytäkirjan allekirjoittivat ulkoasiainministerit Andrei Gromyko ja Paavo Väyrynen presidentti Mauno Koiviston ja pääsihteeri Juri Andropovin läsnäollessa. Kommunikean keskeinen muotoilu oli sama, jota oli käytetty vuodesta 1971 lähtien.

Vuonna 1983 järjestettiin myös useita muita tärkeitä vierailuja. Johtavien suurvaltojen kanssa vierailuja vaihdettiin molempiin suuntiin.

Heinäkuun alussa Yhdysvaltain varapresidentti George Bush saapui vierailulle Helsinkiin. Minun tehtäväkseni tuli viedä varapresidentti saunomaan Saunaseuran isännyydessä. Bush kävi ensin lenkillä ja viihtyi saunassa pitkään. Sain kunnollisen tilaisuuden keskustella hänen kanssaan.

Elokuussa Ruotsin kuningas Kaarle XVI Kustaa ja hänen puolisonsa kuningatar Silvia saapuivat valtiovierailulle Suomeen. He saivat sydämellisen vastaanoton etenkin Imatralla, missä koko kaupunki oli liikkeellä nähdäkseen suositun kuningasparin.

Syys-lokakuun vaihteessa Suomen presidenttipari suoritti virallisen vierailun Yhdysvaltoihin. Presidentti Koivisto kävi keskustelut presidentti Ronald Reaganin kanssa. Presidentti Reagan tarjosi suomalaiselle vieraalleen lounaan. Yli tavanomaisen vieraanvaraisuuden meni varapresidentti Bushin presidentti ja rouva Koiviston kunniaksi tarjoama lämminhenkinen päivällinen. Presidentti Koivisto puhui YK:ssa ja vieraili myös Houstonissa ja Los Angelesissa.

Osallistuminen valtionpäämiehen tasolla toteutettuihin vierailuihin tarjosi minulle mahdollisuuden keskusteluihin virkaveljieni kanssa. Lisäksi vierailuvaihtoa oli myös minun tasollani. Vuoden 1983 lopulla tapasin kahta kokeneinta virkaveljeäni — Andrei Gromykoa ja Hans-Dietrich Genscheriä — virallisen vierailuvaihdon puitteissa.

Marraskuun alussa Saksan liittotasavallan ulkoministeri Hans-Dietrich Genscher saapui vierailulle Suomeen. Vaikka olimme olleet vieraani kanssa virkaveljiä jo lähes viiden vuoden ajan ja vaikka olimme tavanneet usein, saatoin tutustua häneen kunnolla vasta tämän vierailun yhteydessä.

Genscherin ansiot eurooppalaisen yhteistyön edistämiseksi olivat jo tuohon mennessä olleet todella mittavat. Hän edusti Saksan idänpolitiikan jatkuvuutta yhdestä hallituskoalitiosta toiseen ja pahimpienkin vaikeuksien läpi. Ulkoministerinä hän saattoi olla vielä toteuttamassa Saksojen yhdistämisen ennen kuin siirtyi kevyempiin tehtäviin.

Joulukuun puolivälissä toteutui vihdoinkin minun vuosia vireillä ollut virallinen ulkoministerivierailuni Moskovaan. Lasten vuoksi Vuokko ei yleensä ollut mukana virkamatkoillani, nyt oli. Andrei Gromyko oli puolisonsa kanssa meitä vastassa rautatieasemalla. Kävimme neuvottelut, minkä jälkeen Gromyko tarjosi työlounaan. Gromykot olivat mukana myös seuraamassa Bolshoi-teatterin balettiesitystä.

Gromykolla oli vakuuttava ammattitaito. Suomen asiat hän tunsi hyvin. Minulle hän muisteli tapaamisiaan sekä Paasikiven että Kekkosen kanssa jo 1950-luvulla. Lounaspuheensa hän piti ilman papereita. Se painettiin sellaisenaan Pravdaan.

Vierailuni toteutuminen vuonna 1983 ei ollut itsestäänselvyys. Myös pääministerivierailu oli vireillä. Presidentti Koivisto ratkaisi — minun vierailuni taustat tuntien — vierailujen järjestyksen siten, että ulkoministerivierailu toteutui ensin.

Tämän vierailun yhteydessä sattui suomalaiselle tulkille paha kömmähdys. Gromyko pyysi keskustelumme aluksi, että kertoisin ne aihepiirit, joista haluaisin keskustella. Mainitsin yhtenä kysymyksenä »alueelliset kysymykset», mikä olisi pitänyt kääntää sanojen »regionaaliset kysymykset» venäjänkielisillä vastineilla. Tulkki kuitenkin käänsi vastineet sanoille »territoriaaliset kysymykset», mikä olisi ollut ymmärrettävä siten, että tahtoisin esittää Neuvostoliitolle aluevaatimuksia. Toisen osapuolen tulkki ehti hätiin ja korjasi virheen, jonka minäkin olin huomannut.

Myöhemmin 1980-luvulla kuultiin melkoinen käännöskukkanen Tampereella järjestetyillä ystävyyskaupunkipäivillä. Tarjosin siellä Suomen hallituksen puolesta päivällisen. Neuvostoliittolaisen valtuuskunnan johtaja kiitti ja huipensi puheensa sanomalla »kukoistakoon ystävyys Suomen ja Neuvostoliiton välillä». Tulkki käänsi: »kukistukoon ystävyys...»

Tulkeilla on suuri merkitys kansainvälisessä kanssakäymisessä. Yleensä kaikki menee hyvin. Tässä kerrotuista kommelluksista ei ollut vahinkoa.

Puolueettomuuden pulma ennallaan

Edellisellä ulkoministerikaudellani jouduin paneutumaan niihin ongelmiin, joihin oli jouduttu sen vuoksi, että Neuvostoliitto ei tahtonut selvästi tunnustaa Suomen puolueettomuutta. Tämä ajatustyö päättyi vuonna 1979 asemamme ja linjamme määrittelemiseen tavalla, joka näytti olevan parhaimmin Neuvostoliiton siedettävissä. Tätä muotoilua käyttäen saatoin puhua selkokielellä Suomesta puolueettomana maana.

Katkaisun avain oli se, että käsitettä »puolueettomuuspolitiikka» käytettiin muissa kuin sellaisissa turvallisuuspoliittisissa yhteyksissä, joissa saattaisi syntyä ristiriita puolueettomuuden ja YYA-sopimuksen välillä. Puolueettomuuspolitiikalla tarkoitettiin sitä, että Suomi pyrki pysyttäytymään suurvaltojen välisten eturistiriitojen ulkopuolella ja ylläpitämään hyviä suhteita kaikkiin maihin. Turvallisuuspoliittisissa yhteyksissä sanaa »puolueeton» käytettiin kuvaamaan Suomen asemaa sotilasliittoihin kuulumattomana maana.

Palatessani ulkoministerin virkaan Suomen puolueettomuus oli yhtä pulmallinen asia kuin aikaisemminkin. Tämä kysymys askarrutti myös presidentti Koiviston mieltä.

Palattuamme Neuvostoliitosta presidentti antoi minulle tutkittavaksi hänen pyynnöstään kootun puolueettomuuspolitiikkaa käsittelevän laajan aineiston. Hän pyysi minun kommenttiani siitä.

Laadin 18. kesäkuuta muistion, jonka pääasiallinen sisältö oli tämä:

»En pysty tämänkään aineiston perusteella esittämään mitään arviota niistä syistä, joiden vuoksi Neuvostoliiton suhtautuminen Suomen ulkopolitiikkaan ja sen määrittelemiseen muuttui 1960- ja 1970-lukujen taitteessa. Ehkä tähän ovat vaikuttaneet useat samansuuntaiset tekijät.

Omalta osaltani olen 1970-luvun puolivälistä lähtien pyrkinyt selvittämään ja pohtimaan syitä siihen, että Neuvostoliiton edustajat eivät omissa kannanotoissaan suostuneet lainkaan mainitsemaan Suomea puolueettomana maana, että yhteisten kommunikeoiden muotoilu oli tässä suhteessa hyvin vesitetty ja että heidän tahollaan suhtauduttiin kielteisesti myös siihen, että suomalaiset omissa kannanotoissaan määrittelivät Suomen puolueettomaksi tai puolueettomuuspolitiikkaa toteuttavaksi maaksi.

Ehkä on hyvä selvyyden vuoksi erottaa tämän kysymyksen käsittelyn yhteydessä politiikan sisältö ja käsitteet toisistaan. Kun keskustelemme omassa keskuudessamme ja toisaalta Neuvostoliiton edustajien kanssa ulkopolitiikkamme verbaalisesta määrittelemisestä, meidän on hyvä itsellemme selventää, onko tällöin kysymys myös politiikan sisällöstä.

Minusta näyttää siltä, että käsitteiden ’puolueettomuus’ ja ’puolueettomuuspolitiikka’ käytön hankaluus liittyy lähinnä Suomen turvallisuuspolitiikkaan. Tässä saattaa olla kysymys sekä asiasta että käsitteistä.

Asiallisesti ottaen ainakin minä lähden siitä, etteiSuomi voi ainakaan nyt näköpiirissä olevana aikana mahdollisen suurvaltakriisin sattuessa olla Neuvostoliiton vastaisessa rintamassa. Kriisin puhjetessa meidän on pyrittävä pysyttäytymään puolueettomana selkkauksen ulkopuolella) kontrolloiden omaa aluettamme. Jos emme tähän kykene, asetumme YYA-sopimuksen mukaisesti yhteistoimintaan Neuvostoliiton kanssa. Näin selvinä näen historian opetukset.»

»Omalta osaltani olen päätynyt esittämään Suomen ulkopoliittisen linjan juuri siten, että varsinaisen turvallisuuspolitiikan yhteydessä en tuo puolueettomuus-käsitettä lainkaan esiin. Sen sijaan Suomi harjoittaa puolueettomuuspolitiikkaa omissa kansainvälisissä suhteissaan ja ottaessaan kantaa kansainvälisen politiikan kysymyksiin. Tämän esittämistavan olen pelkistänyt ’Kansallisia kysymyksiä’ -kirjani ulkopoliittisessa osassa.

Tämäkään esitystapa ei ole ongelmaton, sillä on olemassa kysymyksiä, jotka ovat kansainvälisen politiikan kiistakysymyksiä ja joihin otamme siis kantaa puolueettomuuspolitiikkamme näkökulmasta, mutta jotka samalla kertaa ovat omaa turvallisuuttamme koskevia. Pohjolan ydinaseeton vyöhyke ja euro-ohjuskysymys ovat tästä hyviä esimerkkejä. Näissä asioissa meidän tulee olla sanankäytössämme erityisen tarkkoja.»

Totesin, että vaikka Suomen ulkopolitiikka määriteltäisiin virallisissa yhteyksissä edellä esittämälläni tavalla, »voitaisiin siitä edelleen usein käyttää yleismääritteinä käsitteitä puolueeton ja puolueettomuuspolitiikka. Sana puolueettomuushan on yleisessä kielenkäytössä usein vastine sanoille ’liittoutumiin kuulumaton’.»

Kirjoitin, että kannattaisi pohtia ja selvittää, voisiko esittämäni Suomen ulkopolitiikan määrittely virallistettuna Suomen kantana helpottaa muotoiluongelmia Suomen ja Neuvostoliiton kesken. »Olisiko tältä pohjalta mahdollista päästä jopa siihen, että Neuvostoliitto yksinään ja meidän yhteiskannanotoissamme suostuisi reilummin tunnustamaan Suomen puolueettomuuslinjan?», kysyin.

Kommentoin muistiossani myös hallitusohjelmaa, jonka muotoiluihin Neuvostoliiton edustajat olivat kiinnittäneet kielteistä huomiota:

»Mitä hallitusohjelmaan tulee, on ongelmana ilmeisesti se, että samalla kertaa on tehty useita samansuuntaisia muutoksia. Uskoisin, että Neuvostoliitto ymmärtää ja hyväksyy sinänsä sen, että Suomi itse katsoo YYA-sopimuksen vain bi-suhteitten perustaksi, vaikka yhteis- kommunikeoissa Paasikiven−Kekkosen linjan todetaan nojaavan YYA-sopimukseen, kunhan YYA-sopimuksen laajempikin merkitys tulee sopivasti esille. Pulman ehkä aiheutti se, että samalla kertaa ohjelmasta häivytettiin sekä sanat ’aktiivinen ja rauhantahtoinen’ että Paasikiven−Kekkosen linjan nimi. Mielestäni meidän on hyvä henkisesti varautua kirjoittamaan ohjelma hieman tarkistettuun muotoon seuraavaa hallitusta muodostettaessa.»

Neuvostoliiton edustajat olivat arvostelleet hallitusohjelmaa. Minun osaltani asia tuli esille myös syyskuun lopulla, jolloin tapasin ministerineuvoksen paikalta Moskovaan palaavan Juri Derjabinin. Raportoin tästä keskustelusta Koivistolle:

»Esille tuli myös hallitusohjelma, tämäkin hänen aloitteestaan. Kun perustelin kantamme, hän osoitti ymmärtämystä sille, että itse avainkohta YYA-sopimuksen asemasta on muutettu. Hän piti muutosta juridisesti ja loogisesti perusteltuna. Jälleen minulle vahvistui se käsitys, että NL olisi tämän sietänyt, ellei samanaikaisesti olisi poistettu käsitteitä ’aktiivinen ja rauhantahtoinen’ puolueettomuuspolitiikka ja ’Paasikiven−Kekkosen linja’.»

Muistiossa mainitsemani euro-ohjuskysymys oli tuolloin hyvin ajankohtainen. Kysymyksessä oli kärjistynyt ristiriita suurvaltojen ja liittokuntien välillä.

Toukokuun lopulla vastasin asiaa koskevaan eduskuntakyselyyn. Vastausta hiottaessa pyrittiin löytämään muotoilu, joka ottaisi huomioon Suomen omat turvallisuusedut ja joka samalla noudattaisi puolueettomuuspolitiikan periaatteita. Vastaukseni ydinkohta kuului näin:

»Suomen hallitus on monessa yhteydessä tuonut julki vakavan huolestuneisuutensa sen tilanteen johdosta, joka syntyy, jos Genevessä suurvaltojen välillä käytävät neuvottelut pitkän kantaman ydinaseista epäonnistuvat ja suunnitelmat uusien ohjusten sijoittamisesta Eurooppaan pannaan täytäntöön. Neuvotteluissa olisi saavutettava lopputulos, joka merkitsee Euroopassa jo olevan ja maanosaamme sijoitettavaksi suunnitellun ydinaseistuksen tuntuvaa vähentämistä. Paras ratkaisu olisi luonnollisesti se, ettei uusia ohjuksia lainkaan sijoitettaisi Eurooppaan. On vakavasti painotettava sitä, ettei Euroopan turvallisuutta voida vahvistaa lisäämällä aseistusta, vaan tähän päämäärään päästään alentamalla aseistuksen tasoa.»

Moskovan vierailua varten laaditussa neuvottelukansiossa käytettiin muotoilua, joka asiallisesti vastasi eduskunnassa antamaani vastausta.

Uudelleen euro-ohjuskysymykseen palattiin elokuussa, kun valmistauduttiin Ruotsin kuningasparin vierailuun. Presidentti Koiviston illallispuheen luonnokseen oli ehdotettu muotoilua, jota en pitänyt onnistuneena. Kirjoitin asiasta presidentille:

»Kun aikanaan vastasin kansanedustaja Tennilän suulliseen kysymykseen euro-ohjuksista, harkittiin vastausta hyvin huolellisesti. Harkinnassa otettiin huomioon se tieto, että NATO-maissa erittäin tarkasti ja herkästi seurataan Suomen kannanottoja. Suurlähettiläs Kalha esitti myös kommenttinsa eräästä versiosta. Hän totesi mm. Bonnin suuren kiinnostuksen Suomen lausuntoihin tässä asiassa. Tennilälle annettu vastaus muotoiltiin siinä tarkoituksessa, että se olisi osapuolia ajatellen hyvin tasapuolinen ja että se kestäisi Suomen kantana koko neuvotteluvaiheen ajan. Sinäkin aikoinaan tämän muotoilun hyväksyit.»

»Uusi muotoilu muuttaisi kantaamme askeleen epärealistiseen suuntaan samalla kun se olisi Yhdysvaltain kannalta katsoen selvästi aikaisempaa epätyydyttävämpi. Itse perusasetelmassa amerikkalaiset haluavat viedä sijoittamisen ainakin osittain päätökseen. Uusi muotohan merkitsisi sitä, että tuemme pelkästään ratkaisua, jonka mukaan uusia ohjuksia ei lainkaan sijoiteta. Alkuperäinen muotoilu pitää parhaana ratkaisuna sitä, ettei uusia ohjuksia lainkaan sijoiteta, mutta siihen sisältyvät muutkin vaihtoehdot.

Edessä olevia Ranskaan ja Yhdysvaltoihin suuntautuvia vierailujasikin ajatellen kantamme tarkistaminen olisi arveluttavaa. Siellä joudut ilman muuta ottamaan puheissasi kantaa INF-neuvotteluihin. Nyt ehdotetun muotoilun toistaminen olisi siellä pulmallista.»

»Katson siis, että olisi kaikin puolin viisainta pitäytyä asiasisällöltään samassa muotoilussa, jota olemme tähän saakka käyttäneet. Sen sijaan on syytä hyvissä ajoin varautua uuteen kannanottoon siinä vaiheessa, kun neuvottelut vuoden lopulla päättyvät.»

Edellä mainittu tapaamiseni Juri Derjabinin kanssa oli mielenkiintoinen monessa suhteessa. Keskustelimme mm. puolueettomuudesta ja Suomen EFTA-jäsenyydestä. Osaan tätä keskustelua viittasin jo kirjani ensimmäisessä osassa. Muita keskustelun osia selostin kirjeessäni Koivistolle näin:

»Omasta puolestani totesin mm. sen, että käsitteitä ’puolueettomuus ja ’puolueettomuuspolitiikka’ on usein käytetty ajattelematta edes kovin tarkkaan, mitä näillä sanoilla kussakin tapauksessa tarkoitetaan. Juuri tästä syystä NL:ssa on saattanut syntyä se käsitys, että puolueettomuuspyrkimyksemme on ristiriidassa YYA-sopimuksen kanssa. Näinhän ei tosiasiassa ole. Totesin omasta puolestani aina välttäneeni puolueettomuuskäsitteen käyttämistä turvallisuuspolitiikkamme yhteydessä siten, että em. väärinkäsitys voisi syntyä.

Sen vuoksi, että D. totesi 1960-luvun lopun ja 1970-luvun alun tapahtumien perustuneen paljolti väärinkäsityksiin, kysyin, katsoiko hän mahdolliseksi esimerkiksi sen, että yhteiskommunikeoittemme määritelmä Suomen ulkopolitiikasta voitaisiin kirjoittaa nykyistä selkeämpään muotoon. D. piti tätä periaatteessa mahdollisena, mutta arveli, ettei tähän lähivuosina voitaisi päästä.

Tässä yhteydessä hän viittasi siihen, että Moskovassa on erilaisia mielipiteitä. Samoin hän perusteli kantaansa sillä, että presidentin vaihdoksesta olisi hyvä kulua riittävä aika. Hän painotti sitä, että asia tulisi ottaa aikanaan esille taitavasti ja pehmeästi.

D. korosti useaan otteeseen sitä, että heidän kannaltaan on oleellista, ettei Suomen puolueettomuutta ja YYA-sopimusta aseteta vastakkain.

Myöhemmin Derjabin johdatteli keskustelun EFTA- kysymykseen. Totesimme yhteisesti, että 1970-luvun lopulla asian käsittelyssä tapahtui työtapaturmia. (Luottamukselliseksi tarkoitettu keskustelu eksyi virallisiin kanaviin.) Nyt D. antoi ymmärtää, että EFTA:n täysjäsenyyden hoitamisessa ei olisi heidän kannaltaan katsoen mitään ongelmaa, kunhan asia ennakolta heille selvitetään. Kun perustelin täysjäsenyytemme olevan heillekin eduksi, tuntui D. myötäilevän käsityksiäni. Tässä yhteydessä D. totesi, että OECD-jäsenyyden hoitamisessa tuli ongelmia juuri siksi, ettei luottamuksellinen yhteydenpito toiminut riittävästi.

Puheeksi tuli myös Euroopan neuvosto. D. antoi ymmärtää, että Suomen täysjäsenyys olisi heille hankala. Hän korosti kysymyksen ’poliittista luonnetta’.»

Valmisteltaessa tasavallan presidentin valtiovierailua Yhdysvaltoihin puolueettomuuskysymys nousi jälleen esiin. Presidentti Koivisto itse pyrki sanamuotoon, jota voitaisiin käyttää sellaisenaan sekä lännessä että idässä. Rose Garden -lausunnon asianomainen kappale sai seuraavan muodon:

»Suomen ulkopolitiikka rakentuu ensi sijassa hyville suhteille ja luottamukselle naapurimaiden kanssa. Puolueettomuuspolitiikkamme mukaisesti haluamme ylläpitää hyviä suhteita maailman kaikkien kansojen kanssa.»

Syksyllä Suomen puolueettomuuspolitiikka joutui käytännön testiin Yhdistyneissä kansakunnissa.

Ydinaseiden ensikäytön kieltävää päätöslauselmaa käsiteltäessä Suomi muutti aikaisemman kantansa ja äänesti sen puolesta. Aikaisemmin olimme pidättäytyneet sillä perusteella, että kysymyksessä oli suurvaltojen välinen ristiriita. Neuvostoliitto ajoi ensikäytön kieltoa. NATO-maat vastustivat sitä, sillä mahdollisuus ensikäyttöön oli osa liittokunnan strategiaa: ydinaseita voidaan käyttää ensimmäisenä, jos Varsovan liitto tekee hyökkäyksen tavanomaisin asein.

Suomen vanha kanta ei ollut johdonmukainen siinä mielessä, että olimme toisaalta omaksuneet sen käsityksen, ettei rajoittamatonta ydinsotaa ole eikä ydinasesodassa ole voittajia. Kaikki ydinaseiden käyttö oli siis tuomittavaa. Uusi kannanotto oli parempi, sillä sen ansiosta ydinasepolitiikkamme tuli johdonmukaisemmaksi ilman että puolueettomuuskuvamme olisi siitä kärsinyt.

Toinen testi oli Yhdysvaltain hyökkäys Grenadaan. Olin jo asettunut sille kannalle, että Suomen olisi viisainta pidättäytyä, jotta toimisimme samaan tapaan kuin Afganistanin kysymyksessä. Kun YK-lähettiläämme Keijo Korhonen kuitenkin esitti äänestämistä Yhdysvallat tuomitsevan päätöslauselman puolesta, arvioin vaikeaksi päästä hallituksen piirissä muuhun tulokseen. Niinpä tyydyin YK-edustuston esitykseen.

Tätäkin kantaa voitiin perustella ja puolustaa. Olimme perustelleet pidättäytymistä Afganistanin tapauksessa sillä, että sen käsittelystä YK:ssa syntyi suurvaltojen välinen ristiriita. Grenadan tapauksessa läntinen liittokunta hajosi, joten vastaavanlaista ristiriitaa ei ollut. Kehnonpuoleinen selitys, mutta silläkin pärjättiin.

Helmikuun 19. päivänä 1984 Hufvudstadsbladetissa julkaistiin minun haastatteluni, jossa otin kantaa kysymykseen Suomen ulkopolitiikan symmetrisyydestä. Katsoin, ettei Suomen ulkopolitiikka voi olla täysin symmetristä, koska tilanne meidän lähialueillamme on epäsymmetrinen. Jatkoin:

»Meidän täytyy tietysti harkitessamme kannanottojamme lähteä siitä, että Suomen ulkopolitiikan ensisijainen tehtävä on turvata maan oma turvallisuus. Vasta sen jälkeen otamme huomioon muita periaatteita kuten sen, että pyrimme pysyttäytymään suurvaltojen välisten eturistiriitojen ulkopuolella.»

Esimerkkinä esitin Suomen toiminnan Pohjolan ydinaseettoman vyöhykkeen puolesta: Suomi ajaa tätä hanketta, vaikka suurvallat ovat siitä eri mieltä. Toimittaja kysyi symmetriasta risteilyohjuksia koskevassa kysymyksessä. Vastasin:

»Ei siinäkään voi olla kysymys symmetriasta, koska koko asetelma on epäsymmetrinen. Kokonaan toinen asia on sitten se, että me tietysti puolustamme aluettamme kaikkia hyökkäyksiä vastaan riippumatta siitä, mistä ne tulevat.»

Laajempaa keskustelua tämän haastattelun asiasisällöstä syntyi vasta kesällä 1985. Tuolloin annoin haastattelun Kymppi-nimiselle aikakausilehdelle. Toimittaja kysyi, kuinka kannanottoni sopi yhteen Suomen puolueettomuuspolitiikan kanssa. Toistin Hufvudstadsbladetille antamani haastattelun sisällön ja jatkoin:

»Tämä lausunto ei ole mitenkään ristiriidassa sen kanssa, että Suomi puolueettomuuspolitiikkansa mukaisesti pyrkii pysyttäytymään suurvaltojen välisten eturistiriitojen ulkopuolella ja ylläpitämään hyviä suhteita kaikkien maiden kanssa. Oleellinen osa Suomen puolueettomuuspolitiikkaa on se, että pyrimme noudattamaan samoja periaatteita ottaessamme kantaa kansainvälisiin ongelmiin eri puolilla maailmaa.»

Tähän haastatteluun puuttui Tuure Junnila. Hän syytti hallitusta Eureka-jäsenyyden huonosta hoitamisesta ja arvosteli siinä yhteydessä minun lausuntoani ulkopolitiikan symmetrisyydestä.

Junnila erehtyi molemmissa asioissa.

Lausuntoni Suomen ulkopolitiikan symmetrisyydestä olivat kestävällä pohjalla. Myöhemmin käsittelin samaa kysymystä myös väitöskirjassani.

Eureka-jäsenyyttä koskevassa asiassa toimittiin aluksi kömpelösti, mutta myöhemmin asia korjattiin.

Kun kauppa- ja teollisuusministeri Seppo Lindblom vieraili Pariisissa huhtikuussa 1985, hänen johtamansa delegaatio sai tietoa Eureka-suunnitelmasta. Suomalaisten reaktio jätti ranskalaisille sen käsityksen, että emme olleet kiinnostuneet osallistumaan tähän yhteistyöhön. Ilmeisesti tämä oli syynä siihen, ettei Suomea aluksi kutsuttu osallistumaan tähän hankkeeseen. Kesällä 1985 Suomi kuitenkin pääsi mukaan, mutta se vaati väkeviä otteita sekä presidentin että ulkoministerin tasolla. Tämä oli Suomelle erittäin tärkeää sekä taloudellisesti että poliittisesti.

Kesällä 1985 Suomen puolueettomuusasema ja -politiikka olivat myös muutoin voimakkaasti esillä.

Annoin toukokuun lopulla sanomalehti Keskisuomalaiselle haastattelun, jossa otin kantaa Suomen ulkopolitiikan erilaisiin muotoiluihin. Haastattelun lähtökohtana oli ristiriita Suomen puolueettomuuspolitiikan ja YYA-sopimuksen välillä. Vastasin:

»Mutta nämä kaksi asiaa eivät ole Paasikiven−Kekkosen linjan mukaan toimittaessa keskenään vastakkaisia, vaan ne täydentävät toisiaan. YYA-sopimusta kirjoitettaessa on otettu huomioon Suomen pyrkimys puolueettomuuteen.»

»On tärkeää pitää silmällä tätä näkökohtaa ja varoa sellaisia huolimattomia ilmaisuja, jotka saattaisivat synnyttää käsityksen ristiriidasta Suomen puolueettomuuspolitiikan ja YYA-sopimuksen välillä.»

Väliotsikon »Emme ole sidottuja Neuvostoliiton sanontoihin» alla toimittaja Lasse Kangas siteerasi vuodesta 1971 käytössä olleen kommunikeamuotoilun. Kommentoin sitä näin:

»Ulkoministeri Väyrynen korostaa, että on tehtävä aina selvä ero sen välillä, miten Suomi määrittelee itse oman puolueettomuuslinjansa ja minkälaisia sanontoja Neuvostoliitto erikseen käyttää. Sitten on vieläkolmantena se, mitä me siitä Neuvostoliiton kanssa yhdessä sanomme.

’Kun Suomi määrittelee linjansa, me käytämme sellaisia muotoiluja, jotka ovat Suomen periaatteiden mukaisia ja jotka ilmaisevat linjamme sellaisena kuin me sen itse näemme.’

’Meillä ei ole mitään tiettyä muottiin valettua määritelmää puolueettomuuspolitiikastamme, vaan me käytämme eri yhteyksissä erilaisia muotoiluja.’ Ulkoministeri Paavo Väyrynen kertoo itse määrittelevänsä puolueettomuuspolitiikan tavallisesti näin: ’Suomen puolueettomuuspolitiikalla tarkoitetaan sitä, että Suomi pyrkii pysyttäytymään suurvaltojen välisten eturistiriitojen ulkopuolella ja ylläpitämään hyviä suhteita kaikkien maiden kanssa.»

Tämäkin haastattelu herätti monia kysymyksiä. Erityisesti Tehtaankadun diplomaatit ihmettelivät lausuntoani. Sanoin siinä kuitenkin vain totuuden, jonka kaikki asioista perillä olleet tiesivät.

ETYK:in juhlakokouksessa sekä presidentti että ulkoasiainministeri puhuivat selkeästi Suomen puolueettomuudesta. Tästä ilmaisivat tyytyväisyytensä jopa Turun tohtorit, Dag Anckar ja Krister Ståhlberg, jotka olivat aikaisemmin tutkimustensa perusteella arvostelleet presidentti Koivistoa puolueettomuus-käsitteen säästeliäästä käyttämisestä. Nämä miehet olivat myöhemmin väitöskirjatyöni ohjaajat.

Kesästä 1985 lähtien Suomen ulkopoliittinen johto käytti puolueettomuus-käsitettä selkeällä tavalla. Neuvostoliitto muutti omaa kielenkäyttöään vasta syksyllä 1989, jolloin pääsihteeri Mihail Gorbatshov vieraili Suomessa.

»Ajatuksia ilmassa»

Virkatehtävieni ohella pyrin käyttämään aikaa myös aatteelliseen pohdiskeluun. Pohjaa tälle oli luonut välivuoteni hallituksen ulkopuolella. Tuolloin tein aloitteen »Aatteellisen Korpilammen» kokoon kutsumiseksi. Tämä esitys johti tulokseen ja tapahtuma järjestettiin loppuvuodesta 1983. Samalla käynnistyi »Suomi tulevaisuudessa» -seminaarien sarja, joiden kantavana voimana oli Reijo Wilenius.

Aloitteeni »Aatteellisen Korpilammen» järjestämiseksi liittyi silloiseen omaan aatteelliseen kehitystyöhöni. Kun virkatyöt ulkoministerin virkaan palattuani vaativat runsaasti aikaa, piti matkatkin käyttää tässä suhteessa hyväksi.

Kun presidentti Koivisto teki syys-lokakuussa 1983 vierailun Yhdysvaltoihin, hän siirtyi New Yorkista Houstonin kautta Los Angelesiin. Minulla oli omaa ohjelmaa New Yorkissa, joten lensin sieltä suoraan Los Angelesiin liittyäkseni siellä jälleen presidentin seurueeseen. Lennon aikana kirjoitin artikkelin, jolle annoin työnimen »ajatuksia ilmassa».

Kimmokkeen artikkelin kirjoittamiseen sain Seppo Niemelän juuri ilmestyneestä kirjasta »Ihmisyyden edellytykset». Siteerasin siitä artikkeliluonnokseni alkuun aatteen määritelmän:

»Perustavasti aate (idea) tarkoittaa ajatusta, joka ilmaisee inhimillisen toiminnan tavoitteen. Aatteellinen työ on tavallaan ei-vielä-vaihtoehtojen luomista ja silmälläpitoa. Aate on jotakin, joka tulisi toteuttaa tai saada aikaan. Usein aate nousee koetusta puutteesta, ongelmasta tai epäoikeudenmukaisuudesta.

Voidaan väittää, että mikä tahansa tavoite ei ansaitse aatteen nimeä. Aatteessa on usein ihanteen sävy. Ihanne viittaa ihmisen pyrkimykseen asioiden parhaaseen tai täydelliseen tilaan. Aate kuvaa sitä, miten asioiden pitää olla.»

»Kun aate ilmaisee tavoitteen, se samalla kertoo sen, mitä pidetään arvokkaana. Keskeinen osa arvoista on luonteeltaan moraalisia. Tältä kannalta voidaan sanoa, että aatteellinen työ on maailman moraalista tarkastelua.»

»Ehkä tärkein moraalinen arvostelu tapahtuu asteikolla, jonka toisessa päässä on itsekkyys (egoismi) ja toisessa päässä epäitsekkyys (altruismi). Useimmat aatteet korostavat moraalin pohjalta epäitsekkyyttä ja lähimmäisenrakkautta. Siksi aate ja aatteellisuus asettuu vastavoimaksi itsekkäille tavoitteille.

Tässä on aatteellisen työn ehkä tärkein peruste; ilman aatetta politiikka vallan lakien mukaan ajautuu itsekkääksi oman ja oman ryhmän edun ajamiseksi muista piittaamatta. On sanottu, että yksilö- ja ryhmäitsekkyys on aikamme tuhoisin sairaus.»

»Syvin ja tavallaan jylhin käsitys aatteesta on (filosofisen idealismin mukaisesti) silloin, kun aatetta pidetään luovana historiallisena voimana. Käsitys voidaan Yrjö-Sakari Yrjö-Koskisen tapaan tiivistää niin, että 'aatteet vaikuttavat tarkoitusperinä, joihin historiallinen edistys pyrkii’. Aate on ikäänkuin historian ajatus, joka johtaa ihmisiä.»

Tältä pohjalta lähdin kehittämään vastausta kysymykseen, kuinka meneillään olevaan teknis-taloudelliseen kehitykseen olisi aatteen näkökulmasta suhtauduttava:

»Viime aikoina on usein todettu, että elämme aatteetonta ja näköalatonta kautta. Keskustapuolueen kriitikot ja itsekriitikot ovat esittäneet, että käytännön politiikastamme on puuttunut aatteellinen ote. On sanottu, että meidän tulee aatteellisesti jämäköityä.

Yhdyn näihin arvioihin. Koko kansakuntamme ja kaikki poliittiset puolueet elävät tässä mielessä murrosvaihetta, jota leimaa tietty neuvottomuus ja selkeiden tavoitteiden puute. Nyt tarvitaan kipeästi menneen rehellistä arviointia ja juuriin menevää aatteellista keskustelua. Aatteellisessa pohdinnassa olisi mielestäni oltava kaksi tasoa: perusteellisempi ja pidemmällä aikavälillä vaikuttava ajatustyö sekä toisaalta välittömämmin käytännön tarpeita palveleva, lähivuosien yhteiskuntapolitiikalle kestävää suuntaa antava aatteellinen keskustelu.»

»1960- ja 1970-lukujen taitteessa uskottiin siihen, että kehityksen suunnan olisi pakko taittua ennen muuta siksi, että luonnontalouden rajat tulisivat pian vastaan. Lisäksi arveltiin, että arvojen murros suuntaisi ihmisten toiminnan tavoitteet muualle kuin aineellisen elintason kohottamiseen. Ensimmäinen öljykriisi 1973−74 ja samanaikaiset muut muutokset raaka-ainemarkkinoilla nähtiin painavana osoituksena siitä, että suuri yhteiskunnan kehityksen kumous on alkanut.

Toisin on käynyt. Maailmantalous on nopeasti sopeutunut uuteen tilanteeseen. Öljyä ja muita niukkoja luonnonvaroja on opittu säästämään, niitä on korvattu uusilla tuotteilla ja samanaikaisesti uudistumattomia luonnonvaroja on löydetty lisää. Nyt luonnonvarojen arvioidaan riittävän paljon pitemmälle tulevaisuuteen kuin vastaavissa ennusteissa kymmenen vuotta sitten.

Elinympäristön pilaantuminen on jatkunut voimakkaana. Tälläkin alalla tilanne on eräiltä osin parantunut uusien investointien ja teknologian kehittymisen ansiosta. Vaikka elinympäristön tila on erittäin huolestuttava, ei tälläkään suunnalla näy lähiaikoina ehdotonta rajaa teollisuustuotannon määrälliselle kasvulle.

Ihmisten arvostukset ja elintavat ovat jonkin verran muuttuneet, mutta edelleen ihmisten suuri enemmistö käytännössä haluaa kulutusmahdollisuuksiensa nopeasti kasvavan.

Jatkuuko siis kaikki ennallaan?

Ei jatku. Ihmisen ja luonnon realiteetit kääntävät vähä vähältä kehityksen suuntaa. Mutta merkittävin muutosvoima on tekijä, jonka merkitystä ei vielä vuosikymmen sitten riittävästi oivallettu: uuden teknologian läpimurto. Elämme aikaa, jolloin mullistavat tekniset uutuudet muokkaavat yhteiskuntaa yhtä rajusti kuin siirryttäessä maatalousyhteiskunnasta teollisuusyhteiskuntaan. Syntymässä olevaa uutta yhteiskuntaa kutsutaan yleisesti tietoyhteiskunnaksi.»

Tässä oli »esityö» artikkeliin »Meillä on edellytykset luonnonmukaiseen tietoyhteiskuntaan», joka ilmestyi Helsingin Sanomissa 20.10.1983. Esitin siinä oman käsitykseni tietoyhteiskunnan luonteesta:

»Tietoyhteiskunnan peruspiirre — kuten nimikin sanoo — on se, että tiedon määrä kasvaa rajusti samalla kun teknologia tarjoaa mahdollisuudet valtavan tietomäärän tallentamiseen ja käsittelemiseen sekä tietojen siirtämiseen paikasta toiseen.

Uusi tieto luo käänteentekeviä mahdollisuuksia mm. luonnonvarojen ja energian säästämiseen sekä korvaavien raaka-aineiden ja energialähteiden käyttöönottamiseen. Samoin uusi tekniikka antaa mahdollisuuksia elinympäristön suojelemiseen.

Oleellista on myös se, että uusi tekniikka tekee mahdolliseksi ja taloudellisesti edulliseksi hajautuksen toteuttamisen eri aloilla. Eli: teknologian uusi sukupolvi antaa monessa suhteessa mahdollisuuden palauttaa niitä maaseutuyhteiskunnan myönteisiä piirteitä, joita teollisuusyhteiskunnan kehittyessä on menetetty.»

Esitin artikkelissani ajatuksen luonnonmukaisesta tietoyhteiskunnasta, jossa yhdistetään toisiinsa uusiutuvien luonnonvarojen muodostama perusvihreys ja uusin teknologia. Samaa teemaa jatkoin keskustapuolueen puoluevaltuuskunnassa marraskuussa pitämässäni puheessa:

»Mielestäni keskustapuolueen tulee ottaa perusmyönteinen kanta uuteen tekniikkaan ja meidän on osaltamme pyrittävä edistämään sen hallittua käyttöönottoa maassamme. Meidän on pyrittävä varmistamaan, että sitä käytetään tehokkaasti hyväksi luonnon ja ihmisen kannalta katsoen nykyistä paremman yhteiskunnan rakentamisessa samalla kun siitä aiheutuvia haittavaikutuksia pyritään estämään.

Keskustapuolueella on tässä merkittävä kansallinen tehtävä suoritettavanaan. Meidän on päästävä tavoitteissamme yhdistämään vanhan maaseutu- ja talonpoikaisyhteiskunnan myönteiset piirteet uuden tekniikan tarjoamiin mahdollisuuksiin luonnonmukaisen, vihreän yhteiskunnan rakentamiseksi.»

Kevään 1984 puoluevaltuuskunnan kokouksessa jatkoin saman aihepiirin käsittelyä. Arvostelin »punaisia ja mustia porvareita», jotka pyrkivät kääntämään Suomen kehitystä päinvastaiseen suuntaan. Tältä pohjalta kannustin keskustapuoluetta selkeään aatteelliseen linjaan:

»Keskustapuolueelle tulee olla luja aatteellinen linja ja korkea poliittinen profiili. Tämä ei ole helppoa, sillä sosialidemokraatit pyrkivät pakottamaan keskustan matalan profiilin ja konsensuksen hengessä porvarivoimien ajaman keskittämispolitiikan äänettömäksi yhtiömieheksi. Tätä tarkoitetaan, kun keskustalta ja sen johdolta vaaditaan ’sovinnollisuutta ja yhteistyökykyä’. Toivon hartaasti, että itse tajuamme tämän, emmekä putoa meille viritettyihin ansoihin. Sanonpa suoraan, mihin joudumme, jos toimimme ’neuvojiemme’ mukaan: putoamme ojasta allikkoon; vajoamme valtionhoitajasta asiainhoitajaksi, etten sanoisi asiapojaksi − toisten asioiden toimittelijaksi.

Keskustapuolueen tulee tajuta, mitä Suomessa nyt tapahtuu. Minun mielestäni elämme nyt hyvin samankaltaisessa tilanteessa kuin 1960-luvun lopulla. Meitä ei nytkään uhkaa sosialismi, vaikka sosialistit ovat yhteiskunnan vaikutusvaltaisimmilla paikoilla, vaan entistä raaempi, keskittymistä lisäävä kapitalismi — materian, rahan ja kylmän tehokkuusajattelun mahti.»

Tässä puheessa heijastui hallituksen sisäinen ideologinen jännite, johon liittyi kokoomuksen ja sosialidemokraattien julkisuudessakin näkynyt yhteispeli.

Vuoden 1983 kallistuessa lopulleen ja uuden vuoden avautuessa saatoin olla työhöni ja elämääni vielä varsin tyytyväinen. Olin saanut mukavan otteen työhöni ja päässyt jälleen käsiksi todella tärkeisiin virka-asioihin. Lisäksi olin saattanut uudelleen elvyttää aatteellisia harrastuksiani ja kytkeä ne yhteen viranhoitoni kanssa.

Kaikki ei kuitenkaan ollut hyvin. Hallituksen taival oli alusta pitäen valtataistelun sävyttämää. Ensimmäiset kiistat käytiin — kuinkas muuten — virkanimityksistä. Jo muutamaa kuukautta myöhemmin ne koskivat etenkin ideologisesti latautuneita asiakysymyksiä.

Jälleen nimityskiistoja Kalevi Sorsan kanssa

Keväällä 1983 Ahti Karjalaisen alkoholiongelma kärjistyi niin pahaksi, että tasavallan presidentti joutui vapauttamaan hänet Suomen Pankin johtokunnan puheenjohtajan tehtävästä.

Keskustapuolueen johto sai ennakolta kuulla, että tilanne oli käymässä kestämättömäksi. Pankkivaltuusmiesten puheenjohtaja Matti Jaatinen sanoi keskustapuolueen eduskuntaryhmän puheenjohtajalle Matti Ruokolalle, että Karjalainen tullaan erottamaan, ellei hän itse pyydä vapautusta tehtävästään.

Ruokola kertoi kuulemastaan minulle. Pidimme neuvottelun, jossa olivat meidän lisäksemme mukana myös Ahti Pekkala ja Seppo Kääriäinen. Olimme yhtä mieltä siitä, että skandaali olisi yritettävä välttää. Päätimme mennä Ahdin puheille ja ehdottaa, että hän eroaisi omasta tahdostaan. Otimme yhteyden Karjalaiseen ja kerroimme tahtovamme tavata hänet. Saimme kutsun lounaalle Suomen Pankkiin.

Menin paikalle myöhästyneenä. Lounaspöydässä oli jäätävä tunnelma. Keskustelu oli väkinäistä. Jälkikäteen sain kuulla, mitä oli tapahtunut ennen tuloani paikalle.

Olimme pyytäneet, että Pentti Koivikko kirjoittaisi valmiiksi erokirjeen siltä varalta, että Karjalainen suostuisi sen heti allekirjoittamaan. Kirje oli suljetussa kuoressa, jonka päällä oli Ahti Pekkalan nimi. Vahingossa se ojennettiin toiselle Ahdille, Karjalaiselle.

Tilaisuus oli pilalla. Meidän tarkoituksemme oli mennä asiaan pehmeästi, ajan kanssa. Nyt Karjalainen meni heti takalukkoon, emmekä saaneet kunnollista keskustelua aikaan. Karjalainen kieltäytyi eroamasta ja kävi julkiseen puolustustaisteluun.

Emme kyenneet välttämään skandaalia, vaan saimme hyvää tarkoittaneella yrityksellämme aikaan vielä pahemman skandaalin. Julkinen sana meni laajalti Karjalaisen puolelle ja syytti meitä sopimattomasta menettelystä. Erityisesti minä sain Karjalaisen vihat päälleni.

Lopputuloksena oli Karjalaisen erottaminen Suomen Pankista. Samaan aikaan hänet vapautettiin myös suomalais-neuvostoliittolaisen talouskomission puheenjohtajan tehtävästä.

Talouskomission puheenjohtajan paikasta syntyi pitkällinen kiista. Pääministeri Sorsa halusi päästä komission johtoon ja SDP tuki häntä. Meidän ehdokkaamme oli Ahti Pekkala. Asiasta käytiin keskusteluja myös Neuvostoliiton edustajien kanssa, sillä meidän ratkaisumme vaikutti siihen, kuka olisi puheenjohtaja heidän puoleltaan. Talouskomission puheenjohtajan nimittämiseen kietoutuivat myös eräät muut esillä olleet nimitysasiat.

Tavatessani Viktor Vladimirovia presidentin valtiovierailun valmistelujen merkeissä toukokuun alussa 1983 myös Karjalaisen erottaminen tuli hänen puoleltaan esille. Raportoin tästä Koivistolle:

»Vladimirov oli erityisen kiinnostunut Karjalaisen asemasta. Häntä hämmästytti erityisesti se, että asia putkahti uudelleen esille juuri nyt. Annoin omat selitykseni korostaen, etten tiedä viimeisistä vaiheista juuri mitään. Oletan, että hän kaipaa jossakin vaiheessa Sinultakin tietoa asiasta. Hänellä on kyllä realistinen ja oikea yleiskuva tilanteesta, eikä hän tunnu syyttävän sen paremmin Sinua kuin keskustapuolueen johtoakaan tapahtuneesta. Hänen ongelmanaan on, kuinka selittää kaikki tapahtunut oikeassa valossa Moskovaan.»

Myös komission uuden puheenjohtajan valinta oli esillä. Tästä osuudesta raportoin näin:

»Hänellä ja heillä ei ole mitään selvää kantaa siihen, kuinka Suomen puolen puheenjohtajuus tulisi ratkaista. Heille on tärkeä paitsi henkilön muodollinen asema myös henkilökysymys sinänsä. Meille (Suomelle) taas olisi tärkeää, että Neuvostoliiton puolelta jatkossakin ulkomaankauppaministeri olisi itse puheenjohtajana.

Vladimirov esitti, että Sinä muodostaisit oman kantasi asiaan ja harkitsisit paria vaihtoehtoa, joita voitaisiin Moskovassa jollakin tasolla epävirallisesti käsitellä. Ennakkoon asiaa olisi hyvä ennakkoon valmistella. Vladimirovia tuntui myös askarruttavan vaihdoksen ajankohta, koska kokouksia on pian edessä ja suunnitteilla on myös komission puheenjohtajan osallistuminen valtiovierailuun.

Oma käsitykseni on, että ulkomaankauppaministerin tulisi olla komission puheenjohtaja. Tällä tavoin vastuu olisi yksissä käsissä. Seurauksena tästä olisi, että ulkomaankauppaministerin paikan arvo kohoaisi ja sille tulisi vahvempia ja pitkäaikaisempia ministereitä kuin tähän saakka. Tähän liittyvän variaation esitti Seppo Lindblom: hallituksen muodostamisen yhteydessä sovitaan, kuka ministeri on komission puheenjohtaja. Harkinnet asiaa ja palannemme siihen.»

Ei ratkennut asia valtiovierailuun mennessä, vaan siitä tuli pitkällinen vaikea kiista keskustapuolueen ja sosialidemokraattien välille. Komission puheenjohtajuus oli keskeinen paikka siihen aikaan. Keskustan oli siitä vaikea luopua varsinkin sen vuoksi, että muillakin avainpaikoilla — presidenttinä, pääministerinä ja ulkomaankauppaministerinä — oli sosialidemokraatti. Pääehdokkaat olivat pääministeri Kalevi Sorsa ja valtiovarainministeri Ahti Pekkala.

Loka-marraskuulla oltiin tilanteessa, jossa puheenjohtajakysymys oli pakko ratkaista: talouskomission syyskokous lähestyi.

Keskustelin asiasta Vladimirovin kanssa lokakuun lopulla ja raportoin jälleen presidentti Koivistolle:

»Kun lapasin viime perjantaina Vladimirovin, hän esitti jälleen ajatuksiaan komission puheenjohtajakysymyksessä. Ensin hän sanoi, ettei enää halua puuttua lainkaan asiaan, mutta otti sitten taas siihen kantaa. Hän näyttää nyt aktiivisesti pyrkivän siihen, ettei ulkomaankauppaministeriä nimitetä. Vladimirov painotti erityisesti sitä, että puheenjohtajuutta ei tulisi kytkeä mihinkään ministeriyteen eikä hallituksen jäsenyyteen, vaan nimetä pitkäaikaisempi puheenjohtaja. Hän väläytti mahdollisuutta, että muutkin henkilöt kuin Sorsa ja Pekkala voisivat tulla kysymykseen. Näistä muista vaihtoehdoista hän mielellään esittäisi käsityksiään, jos niitä esiin nousee. Vladimirov painotti myös sitä, että asian harkitsemiseen olisi varattava riittävä aika. Välitöntä kiirettä ei ole.

Edellä kerrotun valossa olen pohtinut, olisiko vielä muita vaihtoehtoja käytettävissä. Jos rajataan henkilöt nykyisen hallituksen jäseniin, voisi kai ainakin Lindblom tulla kysymykseen. Häntä tuskin kuitenkaan voidaan nimetä puheenjohtajaksi ohi Laineen, joten tässä vaihtoehdossa tarvittaisiin muutos hallituksen kokoonpanossa. Toisaalta on kysyttävä, onko meidän edelleen pidettävä kiinni siitä päätöksestä, että puheenjohtajan tulee olla nykyisen hallituksen jäsen. Tämä päätöshän syntyi tilanteessa, jossa puolueiden ykköskandidaatit mahtuivat tähän määritelmään. Tuolloin kai lähdettiin myös siitä, että puheenjohtaja vastaisuudessa vaihtuu hallituksen vaihdoksen mukana. Jos etsitään pysyvämpää ratkaisua, ei liene loogista pitää kiinni siitä, että kysymykseen tulevat vain nykyiset ministerit. Yksi monessa suhteessa sopiva ehdokas tämän piirin ulkopuolelta voisi olla Esko Ollila.

Puheenjohtajakysymys on siirtynyt Sinun ratkaistavaksesi. Esitän ylläolevan vain helpottaakseni päätöstäsi. Edelleen minulla on vain yksi ehdokas, Ahti Pekkala. Sorsan nimitys kohtaisi meidän piirissämme varsin ankaran arvostelun, vaikka minä henkilökohtaisesti voisin sen kyllä niellä. Tarvittaessa olen edelleen valmis epäviralliseen asian pohdintaan.»

Komission puheenjohtajan nimityksestä tuli sen pitkittyessä osa laajempaa kokonaisuutta. Sosialidemokraatit kytkivät puolueiden välisiin neuvotteluihin myös Juhani Perttusen siirtymisen tasavallan presidentin kanslian päällikön tehtävästä sisäasiainministeriön kansliapäälliköksi, vaikka presidentti oli tämän asian jo ratkaissut.

Marraskuun alkupuolella kirjoitin nimityskiistoista presidentille:

»Kirjoitan Sinulle entisen puolueesi ja keskustapuolueen välille syntyneistä nimityskiistoista. Sinun on varmaankin hyvä täsmällisesti tietää, miltä nämä asiat keskustapuolueen näkökulmasta näyttävät. Erimielisyydet koskevat erityisesti talouskomission puheenjohtajuutta ja kansliapäällikkyyksiä, mutta sumaan alkavat helposti tarttua myös pienemmät asiat.

Me olemme pitäneet jo pitkään sovittuna ja selvänä asiana sitä, että Juhani Perttunen nimitetään sisäministeriön kansliapäälliköksi. Matti Ahde ilmoitti sosialidemokraattien kannan minulle jo ennen Sinun matkaasi Yhdysvaltoihin. Tällä ilmoituksella Ahde pehmitti meitä hyväksymään Aira Kalelan nimityksen ympäristöministeriöön, vaikka meillä oli mielestämme pätevämpi ehdokas. Lisäksi Matti lupasi, että nimitys hoidetaan nopeasti ennenkuin asiasta nousee julkinen kohu.

Viime päivinä sosialidemokraatit ovat ilmoittaneet meille, että Perttusen nimitys hoidetaan välittömästi, jos me lupaamme hyväksyä liikenneministeriön kansliapäälliköksi heidän ehdokkaansa. Me olemme puolestamme katsoneet, että tähän virkaan tulisi sitoutumattoman Auvisen jälkeen nimittää sitoutumaton virkamies. Liikenneministeriön johdon luovuttaminen sosialidemokraatille on hyvin vaikeaa, sillä siellä käsitellään poliittisesti merkittäviä kysymyksiä, kuten viestintäpolitiikkaa ja ammattiautoilijoiden asemaan liittyviä asioita.

Tämä tausta mielessäni ehdotin Sinulle ja sittemmin myös Sorsalle, että Esko Ollila nimitettäisiin talouskomission johtoon. Jos komission puheenjohtajaksi tulisi keskustalainen, olisi meidän ehkä mahdollista hyväksyä sosialidemokraatti liikenneministeriön kansliapäälliköksi. Nämä asiathan eivät mitenkään liity toisiinsa, mutta ne sattuvat olemaan ainoat avoinna olevat ja lähiaikoina ratkaistaviksi tulevat korkean tason nimityskysymykset.

Puoluesihteeri Liikanen ehdotti Sinulle ’kompromissia’, jonka mukaan Sorsa tulisi komission puheenjohtajaksija Pekkala varapuheenjohtajaksi tämän hallituksen ajaksi. Varapuheenjohtaja olisi lähes puheenjohtajan tasolla. Edelleen hän ehdotti, että liikenneministeriön kansliapäälliköksi nimitettäisiin demari. Tässä ei valitettavasti ole sopimuksen aineksia, sillä komission varapuheenjohtajalla ei ole kovin suurta merkitystä ja Sorsan istuttaminen puheenjohtajaksi olisi käytännössä pitkäaikainen ratkaisu. Liikasen mallin mukaan Karjalaisen ja Auvisen tyhjiksi jättämät paikat täytettäisiin SDP:n ehdokkailla.

Tapasin tänään sekä Ahteen että Liikasen. He molemmat vetosivat kantansa tueksi myös siihen, että SDP hyväksyi äskettäin Ruokolan nimityksen. Annamme tälle toki anoa, mutta hänen edeltäjänsäkin oli keskustalainen. Lisäksi molemmat laskeskelivat, että SDP:llä on meihin verrattuna aliedustusta kansliapäälliköiden jaossa. Tähän saatoin huomauttaa, että me suorastaan tyrkytimme heille ympäristöministeriön päällikkyyttä, mutta he eivät sitä halunneet. He näet halusivat pitää itsellään keskeisten osastojen päällikkyydet.

Toivon hartaasti, että nimityskiistoihin saataisiin neuvotteluratkaisu. Siksi kerron vielä tässä, mitkä vaihtoehdot näyttävät olevan meille mahdollisia.

Katson edelleen, että voisimme sopia demarin nimittämisestä liikenneministeriöön, jos komission puheenjohtaja olisi keskustalainen. Hyväksymme tässä vaihtoehdossa luonnollisesti sen, että komission varapuheenjohtajaksi Liikasen mallin mukaisesti tulisi joku SDP:stä. Toisena vaihtoehtona voisi olla se, että molempiin tehtäviin tulisi neutraali ratkaisu. Liikenneministeriön johtoon löytyy varmasti useitakin päteviä sitoutumattomia virkamiehiä. Komission osalta neutraalin ratkaisun löytäminen voi olla vaikeaa.

Liikanen torjui sekä Pekkalan että Ollilan meidän ehdokkaaksemme komission puheenjohtajaksi. Hän katsoi Ollilankin liian poliittiseksi. Hän siis pitää keskustapuolueen varapuheenjohtajaa ja jopa rivijäsentä liian poliittisena, mutta ehdottaa itse oman puolueensa puheenjohtajaa.

Komissiossa olisi varmaankin hyvä pyrkiä pitkäaikaiseen ratkaisuun, jota sekä teollisuus että komission toinen osapuoli pitävät parhaimpana ratkaisuna. Jos halutaan pitäytyä nykyisen hallituksen jäsenissä, olisi Pekkala perusteltu ratkaisu. Varapuheenjohtajana voisi olla lähinnä Laine tai Lindblom. Jos puheenjohtaja tulee hallituksen ulkopuolelta, olisi Ollila erittäin hyvä ratkaisu. Häntä ei ole suinkaan millään taholla ’pantu sivuun’, kuten Liikanen on väittänyt. Vladimirov on päinvastoin väläyttänyt häntä yhtenä ’neljäntenä’ nimenä. Mikään ei estä sitäkään, että ulkomaankauppaministeri olisi edelleen varapuheenjohtaja, jos tähän vaihtoehtoon päädytään.

Toivon, että ymmärrät minun asemani vaikeuden. En voi mitenkään perustella omilleni neuvottelutulosta, jossa molemmat avoimet paikat menisivät sosialidemokraateille. Toivon samalla, että neuvottelutulos syntyisi, sillä en haluaisi näiden riitakysymysten siirtyvän Sinun ratkottaviksesi.

Mainitsin alussa, että pienetkin asiat alkavat helposti jumiutua. Annoin pari viikkoa sitten Sorsalle Wihtolin muistion kauppapoliittisen osaston päällikön nimittämisestäja kerroin, että aion sen perusteella esittää Mäentakasen nimittämistä, mihin Sinulla ei ok ollut huomauttamista. Kun mitään ei ole kuulunut hänen taholtaan, panin listan jakoon tällä viikolla. Eilen Ahde yllättäen ilmoitti, että hän oli saanut Sorsalta tehtävän puhua kanssani asiasta. Vastasin Ahteelle, ettei UM:n nimityksistä ole koskaan neuvoteltu puolueiden välillä, vaan korkeintaan presidentin, pääministerin ja ulkoministerin kesken. Toisaalta totesin, ettei UM:n minkään osaston johdossa ole yhtään keskustalaista virkamiestä ja että Rautio tulisi edelleen jatkamaan apupäällikkönä. Tähän asia jäi. Kysynkin nyt Sinulta olisiko lista poistettava? Soitan Sinulle tästä asiasta tänään tai huomisaamuna.

Tämä kirjeeni ei Sinua varmaankaan juuri ilahduta, mutta minun pitää kertoa, kuinka asiat ovat. Haluamme sopia nimitykset, mutta kohtuuttomiin emme voi venyä.»

Presidentti pyysi meitä edelleen neuvottelemaan, mutta sopuratkaisuun emme päässeet. Kirjoitin asiasta presidentille 14.11.1983:

»Kirjoitan Sinulle vielä kerran komission puheenjohtajuudesta. Olemme pyyntösi mukaisesti käsitelleet viimeistä ajatustasi. Kokouksia meillä ei ole ollut, mutta olen puhunut monien puolueen johtoon lukeutuvien kanssa.

Me emme valitettavasti voi sopia Sorsan nimittämisestä, vaan esitämme edelleen Pekkalaa. Jos päädyt Sorsaan ja määräät, että hänet on nimitettävä, tyydymme tietysti ratkaisuusi.

Esitän tässä vielä eräitä argumentteja, joiden nojalla toivon Sinun valitsevan kahdesta ehdokkaasta juuri Pekkalan.

1. Komission puheenjohtajuus koetaan keskustapuolueessa ja sen lehdistössä tärkeänä poliittisena ratkaisuna. Jos nimität Sorsan, tulee tältä taholta melkoinen arvostelu. Mitään vastaavaa ei liene odotettavissa SDP:n suunnalta, jos päädyt Pekkalaan.

2. Myös ns. yleisen mielipiteen reaktio lienee myönteisempi, jos nimität Pekkalan.

3. NL:n taholla on pidetty Pekkalaa parempana vaihtoehtona.

4. Mitä tapahtuu Laineelle, jos nimität Sorsan ja Pekkalan varapuheenjohtajaksi? Yhtenä tavoitteena on ollut komission läheisempi yhteys kauppapoliittiseen osastoon. Olisiko näin ollen viisasta jättää sivuun osastosta vastaava ministeri? Jos Laine jatkaa, hän ei olisi edes 1. varapuheenjohtaja. Tämä vaihtoehto olisi itse asiassa Sorsan−Pekkalan−Laineen -linja. Jos Pekkala nimitetään, voisi Laine luontevasti jatkaa varapuheenjohtajana.

5. Jos päädyt Pekkalaan, me voimme ilmeisesti myöntyä SDP:n toiveisiin liikenneministeriön nimityksessä. Jos nimität Sorsan, on meidän vaikea samoihin aikoihin hyväksyä demarin nimittämistä Auvisen seuraajaksi. SDP:llä on luja tahto saada tämä paikka, joten siitä tulee melkoinen riesa hallituksen keskuuteen. Tähän keskusteluun muuten helposti kietoutuu julkisuudessa vielä Perttusen seuraajakysymys, vaikka se ei tähän mitenkään kuulu ja on täysin Sinun asiasi.

6. Tarkoitus lienee, että nyt tehtävä ratkaisu koskee vain tätä hallitusta. Pekkalan kohdalla tämä on uskottavampaa kuin Sorsan osalta. Jos Sorsa nimitetään, on ratkaisu ilman muuta pitkäaikainen.

Elleivät sosialidemokraatit suostu Pekkalan nimittämiseen, ei neuvotteluratkaisua synny, vaan puheenjohtajan valinta jää Sinun tehtäväksesi. Jos näin käy, toivon Sinun siis päätyvän Pekkalaan. Uskon vakaasti, että tämä ratkaisu olisi sekä kokonaisuuden kannalta että Sinun omalta kannaltasi katsoen parempi.

Lähetän Sinulle tämän mukana kopion asetusluonnoksesta, jonka Wihtol on Sorsan pyynnöstä valmistellut.

Laine lienee komission varapuheenjohtajana jäävi esittelemään komission puheenjohtajanimityksen, joten se jää minun tehtäväkseni. Esittelyn olen valmis hoitamaan heti, kun ilmoitat, kenet määräät nimitettäväksi. Olen sitä tyytyväisempi mitä nopeammin tämä kaikilleperäti kiusalliseksi käynyt asia saadaan pois päiväjärjestyksestä. Tästä syystä kiirehdin kirjoittamaan vielä näin illalla ennen matkalle lähtöä.»

Komission johto nimitettiin lopulta siten kuin Seppo Lindblom oli heti keskustelujen alkuvaiheessa ehdottanut. Siirryttiin järjestelmään, jossa komission puheenjohtaja ja varapuheenjohtaja nimitetään kutakin hallitusta varten erikseen. Tällä kertaa puheenjohtajaksi nimitettiin Sorsa ja ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi Pekkala. Laine oli virkansa puolesta toinen varapuheenjohtaja.

Nimityskiistat olivat tulehduttaneet hallituspuolueiden ja ministereiden keskinäisiä suhteita. Vaikka Sorsa oli päässyt komission puheenjohtajaksi, hän ajoi edelleen ratkaisua, jossa sosialidemokraattinen virkamies — Kai Törnblom — tulisi lyhyen välivaiheen jälkeen liikenneministeriön kansliapäälliköksi. Presidentin pyynnöstä keskustelin asiasta Sorsan kanssa. Tammikuun 10. päivänä 1984 kirjoitin presidentille selostuksen tapaamisestamme:

»Ohjeittesi mukaisesti otin yhteyden pääministeri Sorsaan ja viritin keskustelun liikenneministeriön kansliapäällikön nimittämiskysymyksestä. Keskustelun lopputulos oli kovin yllättävä.

Kerroin Sorsalle meidän käsityksemme. Päästyäni selostuksessani siihen kohtaan, jossa totesin Rauvannon paikasta syntyvistä ongelmista, menetti Sorsa täysin malttinsa ja ryhtyi huutaen sättimään minua ja puoluettani. Hän haukkui minua siitä, etten halua missään ottaa huomioon sosialidemokraattien näkökohtia, vaikka hän katsoi SDP:n tulleen meitä vastaan monessa nimitysasiassa. Hän moitti minua joustamattomaksija yhteistyökyvyttömäksi ja päätti vuodatuksen sanomalla, että juuri tästä syystä minulle ’käy niinkuin käy’. Kun kysyin, mitä hän tällä tarkoittaa, Sorsa vastasi: ’Sittenpähän näet ’.

Puolustauduin toteamalla, ettei sosialidemokraatteja ole nimityskysymyksissä mitenkään sorrettu eikä meitä suosittu ja pyysin häntä perustelemaan väitteensä. Sorsa vastasi, että minä kyllä tiedän. Keskustelumme päättyi siihen, että Sorsa tokaisi hallituksen päätyvän äänestämään. Pidin puolestani tätä valitettavana ja toivoin, että asiasta voitaisiin vieläkin keskustella.

Sorsan ja minun välisen tapaamisen jälkeen oli puolustusneuvoston kokous, jonka jälkeen pyysin saada keskustella Pekkalan, Pihlajamäen ja Taxellin kanssa. Totesimme yhteisesti, ettemme voi hyväksyä Rauvannon nimittämistä, sillä hänellä on todellakin vain runsaan puolentoista vuoden palvelusaika ennen eläkkeelle siirtymistä. Toisaalta emme voi pitää hyväksyttävänä sitä, että Törnblom tulisi Rauvannon paikalle, koska tämä petaisi kansliapäällikkyyden hänelle ja koska ministeriössä on häntä pätevämpiä ehdokkaita tälle paikalle. Ellei mitään uutta ilmaannu, tulemme äänestämään Haapalan puolesta.

Kysyin vielä kolmelta yllämainitulta, voidaanko objektiivisin perustein katsoa, että demareita olisi sorrettu ja keskustaa suosittu nimityksissä. Kaikki totesivat yhtäpitävästi, ettei näin voida perustellusti väittää. Sorsan reaktioita kaikki hämmästelivät.

Tässä raporttini toimeksiantosi toteuttamisesta. Ikävää kerrottavaa. Tämä heijastelee ehkä laajempaakin vastakkainasettelua hallituksen sisällä. Keskustan puolueet ovat kaikki tyytymättömiä eräiden meille tärkeiden asioiden etenemiseen ja olemme tästä sosialidemokraatteja puhutelleet. Tasapuolisuudesta taitaa olla erilaisia käsityksiä.»

Tämä kiista ratkesi siten, että Rauvanto nimitettiin kansliapäälliköksi 1.2.1984 lähtien, mutta samalla sovittiin siitä, ettei sosialidemokraattien ehdokas Kai Törblom ole hänen seuraajansa. Tälle paikalle tuli 1.9.1985 valtiovarainministeriön budjettipäällikkö Juhani Korpela, arvostettu sitoutumaton virkamies.

Keskustan ote tiukkenee — »tahtopolitiikka» syntyy

Asiakysymyksissä sosialidemokraatit omaksuivat alusta alkaen hyvin tiukan linjan. Hallituksen keskustaenemmistöllä oli vaikeuksia pitää pintansa.

Ensimmäinen vakava kärhämä syntyi lasten kotihoidontuesta. Edellinen hallitus oli päättänyt lisätä kotihoidontuen kokeilumäärärahaa, jolla järjestelmää piti laajentaa. Sosiaaliministeri Vappu Taipale hangoitteli vastaan ja laajennus jäi toteutumatta. Lakisääteisen järjestelmän kehittämistä oli vaikea saada liikkeelle. Tämän asian keskustapuolue otti hyvin vakavasti.

Joulukuun lopulla 1983 annoin Suomenmaalle haastattelun, jossa purin tyytymättömyyttäni hallituksen linjaan ja erityisesti SMP:n rooliin hallituspuolueena.

Toimittaja totesi sosialidemokraattien aseman vahvistuneen siinä määrin, että on alettu puhua SDP:n ylivallasta. Hän kysyi, onko ylivaltapuheissa perää. Vastasin:

»Kyllähän SDP:lla on hyvin vahva asema ja se on viime aikoina vahvistunut. Tämä on tapahtunut huolimatta siitä, että puolueen kannatus ei ole juurikaan lisääntynyt ja vasemmiston kokonaiskannatus on alentunut.

Tämä on minusta tosiasia, jota ei käy kiistäminen.

Osittain tähän on vaikuttanut se, että keskustapuolue ja keskustavoimat yleensä eivät ole kyenneet luomaan riittävää vastapainoa. Keskustapuolue ei ole tähän riittävän vahva yksin ja keskustavoimien yhteistyö ei ole sujunut riittävän hyvin.»

Ongelmaksi koin SMP:n epämääräisen hallituslinjan:

»Perinteinen keskiryhmien yhteistyö keskustapuolueen ja RKP:n kesken sujuu aivan kuten aiemminkin. Mutta ongelmana on se, että emme ole riittävästi saaneet aikaan laajemmassa keskustayhteistyössä. Yhteistyö ei käytännössä ole sujunut niiden kaavailujen ja odotusten mukaan, joita meillä oli.

Me olemme kokeneet asiat niin, että kun tulee esiin suuria linjakysymyksiä, joissa sosialidemokraateilla ja keskustapuolueella on eri näkemys, tällaisissa tilanteissa SMP vain väistyy sivummalle. Ei ole sellaista yhtenäistä keskustarintamaa, joka ajaisi näitä periaatteita eteenpäin.

Sen sijaan SMP:lla on omia asioitaan, joita se pyrkii hallitusyhteistyössä toteuttamaan ja hakee niille tukea. Minusta olisi tarpeen, että SMP ottaisi linjakysymyksissä kantaa ja olisi mukana keskustarintamassa.»

Tammikuun alussa 1984 kävimme keskusteluja SMP:n johdon kanssa. Vennamo puolestaan arvosteli meitä siitä, että me olimme hänen mielestään sopineet monista tärkeistä asioista SDP:n kanssa heidän päittensä yli.

Tämä pitikin paikkansa. Ongelmia meillä oli erityisesti maatalouspolitiikassa. Maatalousministeri Toivo Yläjärvi lähti toiminnassaan siitä, että hän hyväksyy ja toteuttaa sen, mistä MTK ja sosialidemokraatit voivat sopia. Hän ei kuunnellut edes omaa puoluettaan, SMP:sta puhumattakaan. Perusongelma oli maatalouspolitiikan oikeudenmukaisuus: Yläjärvi ajoi suurtiloja ja tuotannon keskittymistä suosivaa linjaa. Keskustapuolueen johdon — Kääriäisen, Puran ja Väyrysen — politiikkaa nimiteltiin väheksyvästi »koivu ja tähti» -linjaksi.

Nämä keskustapuolueen ja SMP:n väliset keskustelut johtivat siihen, että keskustaan lukeutuvat ministerit — keskustapuolueen, RKP:n ja SMP:n ministeriryhmät — julkaisivat yhteisen kannanoton niistä asioista, joita hallituksen tulisi toteuttaa. Kannanottoa perusteltiin sillä, että sosialidemokraattien tavoitteet olivat toteutuneet hallituksen työskentelyssä paremmin kuin keskustalle tärkeät asiat. Tämä toi ryhdikkyyttä hallituksen keskustaenemmistön toimintaan.

Keskustaministereiden kannanotossa asetettiin tavoitteita mm. perhepolitiikalle, energiapolitiikalle ja yritysverotuksen kehittämiselle. Vaatimuksiimme kuului myös maakuntaitsehallinnon toteuttaminen ja ilmansuojelun tehostaminen.

Tärkein yksittäinen saavutuksemme oli se, että saimme aikaan sopimuksen lakisääteisen lasten kotihoidontuen järjestämisestä.

Savonlinnan puoluekokouksessa kesäkuussa 1984 saatoin selostaa hallituspuolueiden välistä sopimusta, jonka mukaan vuoden 1985 alusta astuu voimaan asteittain laajeneva lakisääteinen kotihoidontuki. Pidin edelleen asiaa tiukalla:

»Uskon, että tulkitsen oikein teidän tahtonne, kun sanon, että lasten päivähoitokysymyksen hoitaminen talvella sovitulla tavalla on keskustapuolueelle luottamus- kysymys, joka ratkaisee nykyisen hallitusyhteistyön kohtalon.»

Tämä valtuutus tarvittiin. Kesällä 1984 neuvottelut kotihoidontuen toteuttamisesta takeltelivat. Sosialidemokraatit ja etenkin ministeri Taipale olivat haluttomia ottamaan riittävästi huomioon keskustan näkemystä. Jouduin ilmoittamaan kesällä Sorsalle, että keskustapuolueen ministerit eivät tule budjettiriiheen ennenkuin tämä asia on sovittu. SDP:n oli taivuttava ja sopimus saatiin aikaan. Näin syntyi lakisääteinen järjestelmä, joka tarjosi perheille todellisen valinnanvapauden eri hoitomuotojen välillä.

Savonlinnan puoluekokouksen pääjuhlassa puhuin ihmiskunnan ongelmista ja niiden voittamisesta. Puheeni heijasteli sitä, mitä olin kuluneena talvikautena tehnyt ja ajatellut. Yhtäältä oli kysymys edellisenä syksynä alkaneista aatteellisista pohdinnoista, toisaalta kevätkauden matkoistani Kaukoitään ja Pyhän Istuimen luo.

»Pyhä Istuin on erehtynyt»

Ensimmäiselle Kaukoidän matkalleni lähdin tammikuun lopussa 1984. Se suuntautui Kiinaan, Indonesiaan ja Japaniin. Toisen kiertomatkan kohteina olivat Intia, Thaimaa, Vietnam ja Malesia. Vierailuilla oli sekä kaupallisia, poliittisia että kehitysyhteis- työpoliittisia tavoitteita.

Koko suunnitelma lähti liikkeelle siitä, että minun toivottiin vierailevan Vietnamissa, missä voisin vihkiä käyttöönsä suomalaisin kehitysyhteistyövaroin rakennetun Pha Rungin telakan. Huomasin heti, että tilaisuuteni on tullut: voidakseni käydä Vietnamissa, minun on käytävä Kiinassa—näiden maiden välillä oli juuri käyty sota. Näin pääsisin toteuttamaan vanhan haaveeni käydä Kiinassa ja saavuttaa samalla poliittisen tavoitteeni rikkoa Kiinan tabu. Poliittisen tasapainon vuoksi oli vierailtava myös muissa alueen maissa; huomioon oli otettava myös Kamputsean kriisi. Kiinan ohella oli käytävä myös Aasian toisessa jättiläisvaltiossa, Intiassa. Vierailuille Kiinaan, Indonesiaan, Thaimaahan ja Malesiaan oli myös painavat kauppapoliittiset tavoitteet.

Tammikuussa 1984 Kiinan ja Neuvostoliiton välit olivat edelleen kireät. Käytännön yhteistyö ja kauppa olivat vähitellen viriämässä, mutta poliittinen vastakkainasettelu oli jyrkkä. Eräs Neuvostoliiton suurlähetystön virkailija ihmetteli tiukkaan sävyyn, kuinka minä voin vierailla Kiinassa, kun Neuvostoliitolla on niin huonot suhteet tämän maan kanssa. Vastasin: »Et kai sinä sitä tarkoita, että jos Neuvostoliitolla on huonot suhteet jonkin maan kanssa, niin Suomellakin pitää olla?» Hän perääntyi. Vladimirov ei ollut moksiskaan. Hän vain toivoi, että kertoisin aikanaan kokemuksistani siten kuin tapana oli.

Vierailu Kiinaan oli mieleenpainuva. Tämän jättiläisvaltion mittasuhteet tulivat vasta paikan päällä tajuttaviksi. Kiinan arvokas vanha kulttuuri yhdessä sen väkimäärän kanssa tekee siitä todellakin »keskustan valtakunnan». Kiinassa käytyään jokainen ymmärtää, mitä väestöongelmat käytännössä merkitsevät.

Kiinassa kävimme tärkeitä talousneuvotteluja. Mukana oli korkeatasoinen talouselämän valtuuskunta Kari Kairamon johdolla. Viime vuosina Kiinan kauppamme on voimakkaasti lisääntynyt.

Vierailu Indonesiaan oli painottunut kaupallisen ja taloudellisen yhteistyön kysymyksiin. Tälläkin vierailulla oli myös poliittinen mielenkiintonsa: Indonesia on johtava ASEAN-maa ja yksi sitoutumattomien liikkeen perustajista.

Vierailu Japaniin oli epävirallinen ja lyhyt. Sen päätarkoitus oli allekirjoittaa sopimus YK-yliopiston alaisen WIDER-instituutin perustamisesta. Suomen hallitus oli valmis käyttämään osan kehitysyhteistyövaroistaan tämän ennen muuta kehitysmaiden taloutta tutkivan laitoksen perustamiseen.

Suomessa oli aikanaan laaja yksimielisyys WIDERin perustamisesta. Uskoimme, että sen tutkimustyö tulisi tehokkaasti auttamaan kehitysmaiden ongelmien ratkaisemisessa. Uskoimme saavamme Suomeen korkealuokkaisen kansainvälisen tutkijayhteisön. Uskoimme saavamme runsaasti lisää yhteyksiä kehitysmaihin. Käytännön tulokset ovat olleet vaatimattomat. Lisäksi WIDERin toimintaa ovat varjostaneet taloudelliset epäselvyydet. Kunhan ne on saatu poistetuksi, uskon WIDERin vielä yltävän hyviin saavutuksiin.

Isäntäni Intiassa oli ulkoministeri Rao, mies, joka kohosi Rajiv Gandhin jälkeen maan pääministeriksi. Tapasin New Delhissä myös Indira Gandhin, silloisen pääministerin. Intian kehitysongelmat ovat vielä suuremmat kuin Kiinan: väestönkasvu on nopeampaa, uskonnolliset ja roturistiriidat aiheuttavat jatkuvia levottomuuksia, elinympäristö rappeutuu.

Vietnam oli matkakohteistani vähiten rohkaiseva. Tämä rutiköyhä maa oli miehittänyt naapurimaansa Kamputsean — aikanaan hyvin perustein syrjäyttääkseen punakhmerit. Mutta nyt se aikoi pysyä siellä. Ilmapiiri Vietnamissa oli ahdistava.

Thaimaa ja Malesia ovat nopeasti kasvavia talouksia. Näissä maissa — kuten yleensäkin kehittyvissä Kaukoidän maissa — tuntuu voimakkaana Japanin läsnäolo.

Huhtikuun alussa vierailin Alankomaissa. Isäntänäni oli Hans van den Broek, nykyinen EY:n ulkoasiainkomissaari. Huhtikuun lopulla vierailin Roomassa ennen muuta osallistuakseni UNICEFin kokoukseen. Tapasin myös ulkoministeri Andreottin. Mielenkiintoisinta oli vierailu Vatikaanissa. Tapasin paavi Johannes Paavali II:n sekä »pääministeri» Casarolin ja »ulkoministeri» Silvestrinin.

Paaville annoin lahjana kuvitetun Juhla-Kalevalan ja sen ohella puolankielisen Kalevalan. Puhuimme pääasiassa Itä-Euroopan tilanteesta, mutta otin esille myös Pyhän Istuimen kannan syntyvyyden säännöstelyyn. Samasta asiasta puhuin myös Casarolin ja Silvestrinin kanssa. Sanoin, että tässä asiassa Pyhä Istuin on erehtynyt: ihmiskunta ajautuu suuriin ongelmiin ja kärsimyksiin, ellei väestönkasvua saada hallintaan. Kaikkien vastaus oli sama: ei Pyhä Istuin vastusta syntyvyyden säännöstelemistä, se vain ei hyväksy keinotekoisia menetelmiä.

Tässä taustaa puheelleni Savonlinnassa 17.6.1984. Kuvattuani meidän suomalaisten ja koko ihmiskunnan vakavia ongelmia, esitin ohjelmaa tulevaisuutta varten:

»Kaukana olemme siitä ihannetilasta, johon meidän olisi arvoillemme uskollisina pyrittävä. Kehityksen yleinen suuntakaan ei ole oikea.

Tietävinä ja tuntevina, elämää rakastavina ihmisinä meidän on tartuttava entistä lujemmin kansamme ja ihmiskunnan kohtaloihin. Emme voi tahdottomina antautua virran vietäviksi.

Meidän on tartuttava väkevin ottein tulevaisuuden kysymyksiin. Luonto on pelastettava ja säilytettävä se elinkelpoisena tuleville sukupolville. Kaikkien ihmisten ihmisarvo on tunnustettava ja rakennettava vahvaa pohjaa ihmisyyden kasvulle. Lapsiamme ja nuoriamme on varjeltava kaikelta pahalta ja heille on tarjottava suotuisat olosuhteet kasvaa ehyiksi, tasapainoisiin ihmissuhteisiin ja henkisesti täysipainoiseen elämään kykeneviksi ihmisiksi — ja taitaviksi uuden sukupolven kasvattajiksi. Sivistyselämämme on kohotettava vahvaan nousuun.

Elämän suojeleminen ja ihmisyyden kohottaminen on sekä kansainvälinen että kansallinen tehtävä.»

Todettuani, että ihmiskunnan tilaa koskeva tilannearviomme tuottaa peräti heikon tuloksen, esitin, että olisi kirjoitettava ohjelma suunnan muuttamiseksi. YK:n peruskirjassa tällainen ohjelma on vaikkakin se saattaa olla vanhentunut — erityisesti asevarustelua, kehityskysymyksiä ja ympäristöongelmia koskevilta osiltaan. Katsoin, että ihmiskunnan ongelmien voittamiseen tähtääville toimenpiteille, »ihmiskuntapolitiikalle» tulee asettaa erityisesti seuraavat tavoitteet:

— Uusien aseiden kehittely ja tuottaminen on heti lopetettava ja olemassaolevia asevarastoja on ryhdyttävä purkamaan tavoitteena täydellinen aseidenriisunta.

Kaikkialla maailmassa on ryhdyttävä tehokkaasti suojelemaan elinympäristöä. Niissä maissa, joissa aineellinen elintaso on korkein, on tyydyttävä korkeintaan nykyiseen tavaratuotannon ja -kulutuksen tasoon.

— Ponnistuksia kehitysmaiden auttamiseksi on voimakkaasti lisättävä. Erityisen kiireellistä on tasapainottaa väestökehitys.

— Kaikkialla tulee yksilön ja yhteiskunnan päätavoitteeksi asettaa sivistystason ja koulutuksen lisääminen sekä ihmisyyttä edistävän tutkimustyön tehostaminen ja kaikkien taiteitten edistäminen.

Sanoin, että Suomen kansan tulee mielestäni toimia tehokkaasti juuri näiden tavoitteiden puolesta. Samalla kansallinen yhteiskuntapolitiikkamme tulee sopeuttaa näihin tavoitteisiin. Niinpä meidän tulee muun muassa:

— Lisätä lupaustemme mukaisesti kehitysapupanostamme siten, että saavutamme tällä vuosikymmenellä YK:n asettaman 0,7 prosentin bruttokansantuoteko osuustavoitteen.

— Meidän tulee turvautua entistä enemmän uudistuviin luonnonvaroihimme, peltojemme, metsiemme ja vesiemme kasvuun; tämä on sopusoinnussa luonnontalouden kanssa.

— Uusinta tekniikkaa tehokkaasti hyväksikäyttäen meidän tulee nopeasti vähentää teollisuuden ja asutustaajamien aiheuttamia ympäristöhaittoja.

— Meidän tulee kaikin keinoin vapauttaa kansamme luovaa panosta. Suomen kansassa on vielä melkoinen annos alkuvoimaisuutta, eikä meidän luovuuttamme ole tukahdutettu. Pienen kansan voima on sen henkisissä ominaisuuksissa. Ne loppujen lopuksi ratkaisevat kansakunnan kohtalot ja myös sen taloudellisen menestymisen.

Kuinka realistista on puhua ihmiskuntaohjelmasta ja sen toteuttamisesta? Ei kovin realistista. Tämä puhe on vain kärpäsen surinaa johtavien teollisuusmaiden ihmisten korvissa. Pelkäänpä, että vielä pitkään ihmiskunta kulkee nykyistä, vähitellen tuhoon vievää tietä. Mutta tämä tosiasia ei ole syy, jonka nojalla meidän tulisi luopua asiastamme. Vähitellen totuus tulee kaikkien ihmisten tajuntaan.

Realistista on sen sijaan puhua Suomen oman kehityksen suuntaamisesta omalle kansalliselle uralleen. Johtavien läntisten kapitalististen maiden tien ei tarvitse olla Suomen tie. Katsomalla tulevaisuuttamme tavanomaista avarammasta näkökulmasta ja pitemmälle eteenpäin kurkottaen, voimme kansakuntana selviytyä parhaimmin kaikista tulevaisuuden haasteista.»

Otin juhlapuheessani kantaa myös pääoma- ja rahamarkkinoiden vapauttamiseen:

»Viime vuosina Suomi on askel askeleelta edennyt varsin pitkälle omien pääoma- ja rahamarkkinoittensa integroimisessa läntisten teollisuusmaiden pääoma- ja rahamarkkinoihin. Tätä yhdentymistä koskevat päätökset on tehty yksi kerrallaan, monet askeleet ovat perustuneet Suomen Pankin päätöksiin.

Koskaan Suomessa ei ole käyty sen paremmin julkisuudessa kuin päätöksentekijöittenkään keskuudessa keskustelua siitä, mikä on Suomen etu pääoma- ja rahamarkkinoiden yhdentymistä toteutettaessa, ja miten sen vaikutukset on otettava Suomen sisäisessä kehityksessä huomioon. Tämä on erityisen hämmästyttävää sen vuoksi, että lievemmästä yhdentymisratkaisusta, tullittomaan teollisuustuotteiden kauppaan siirtymisestä aikanaan hyvin perusteellisesti keskusteltiin. Tässäkään ei ole kysymys joko-tai-asetelmasta: jonkinasteinen pääoma- ja rahamarkkinoiden yhdentyminen tarvitaan — se on osa teollisuutemme välttämätöntä kansainvälistymistä. Sen sijaan on syytä tarkkaan harkita, kuinka pitkälle viety ja kuinka toteutettu yhdentyminen on Suomen kansan etujen mukainen — erityisesti ajatellen meidän mahdollisuuksiamme hallita tulevaisuudessa omaa kehitystämme. Toivon, että asiaan tartutaan ja sitä perusteellisesti pohditaan.»

Asiaan ei tartuttu eikä sitä pohdittu. Seuraukset ovat olleet sen mukaiset.

Syyskaudella matkaohjelmani oli kevyempi kuin vuoden alkupuoliskolla. Syys-lokakuun vaihteessa oli ohjelmassa tavanomainen YK-matka. Lokakuussa vierailin Moskovassa osallistuekseni Suomen ja Neuvostoliiton välisen välirauhansopimuksen 40-vuotisjuhlaan. Muutamaa päivää myöhemmin matkani suuntautui Puolaan. Marraskuussa osallistuin presidenttiparin viralliseen vierailuun Isossa-Britanniassa.

Konsensukselle uusi sisältö

Syyskaudella paneuduin aikaisempaa enemmän sisäpolitiikkaan.

Syksyn 1984 kunnallisvaalit olivat keskustapuolueelle tärkeät. Edellisten eduskuntavaalien tappio piti yrittää kääntää voitoksi. Osallistuin tiiviisti vaalitaisteluun. Saimme reilun voiton. Ääniosuutemme nousi yli 20 prosenttiin, mikä oli paras tulos sitten 1960-luvun.

Syksyllä 1984 tiivistyi aatteellinen ja poliittinen suuntataistelu keskustapuolueen ja sosialidemokraattien kesken. Marraskuun lopulla pidetyssä puoluevaltuuskunnan kokouksessa availin keskustelua konsensuksesta ja sen sisällöstä:

»Kuluneena syksynä sisäpoliittisen keskustelumme keskeinen aihepiiri on ollut suhtautuminen konsensukseen. Monissa puheenvuoroissa on tuomittu konsensukseen, yhteisymmärrykseen tähtäävä politiikka. Toiset taas ovat sitä puolustaneet.

Mielestäni konsensus-keskustelua on käyty aika tavalla asian vierestä. Ei kai yhteisymmärrykseen pyrkimisessä ja siihen pääsemisessä ole mitään pahaa tai väärää. Sen sijaan voidaan asettaa kyseenalaiseksi konsensuksen sisältö.»

»Monet nykyistä konsensus-politiikkaa arvostelevista ovat tarkoittaneet sitä talous-, tulo- ja yleisempääkin yhteiskuntapoliittista linjaa, jota meillä on noudatettu aina 1960-luvun puolivälistä lähtien. Tämän noin 20 vuotta kestäneen jakson aikana Suomessa on ollut lähes koko ajan keskustan ja vasemmiston yhteishallitus. Näiden kahden vuosikymmenen aikana on jatkuvasti pyritty keskitettyihin tulopoliittisiin ratkaisuihin, jotka ovat suoneet taloudellisille etujärjestöille vahvat vaikutusmahdollisuudet myös moniin sellaisiin asioihin, jotka luonteensa puolesta kuuluisivat hallituksen ja eduskunnan vapaaseen ratkaisuvaltaan.

1960-luvun puolivälistä eläneen konsensuksen sisältönä on ollut teollistuminen ja siihen liittyvä yhteiskunnan rakenteen voimakas murros. Kuusikymmentäluvun lopulla vasemmistoenemmistöisen eduskunnan aikana yhteiskuntaa pyrittiin tietoisesti keskittämään. 1970-luvun alusta alkaen vasemmiston ote on heikentynyt, kun taas keskustan asema on vahvistunut. Merkittävä käänne tapahtui vuosina 1976 ja 1977, jolloin lyhytaikainen keskustalainen vähemmistöhallitus osoitti vasemmistolle, että eduskunnan ei-sosialistinen enemmistö kykenee tarjoamaan vaihtoehdon keskustan ja vasemmiston yhteishallituksille. Nykyisessä hallituksessa voimasuhteet riippuvat siitä, onko SMP linjakysymyksissä luotettava keskustalainen, ei-sosialistinen voima. Viime vuodenvaihteesta lähtien yhteistyö on sujunut tyydyttävästi.

Kuluneiden kahden vuosikymmenen aikanayhteiskuntamme rakenne on voimakkaasti muuttunut. Tämän vuoksi toimihenkilö- ja virkamiesjärjestöjen jäsenmäärä ja vaikutusvalta ovat vahvistuneet, jolloin SAK:n suhteellinen asema on heikentynyt. Viljelijäväestön osalta etujärjestötyön tehostuminen on korvannut sitä voiman menetystä, jonka viljelijäväestön määrän väheneminen on aiheuttanut.

Poliittisten puolueiden kannatuksessa on tapahtunut voimakas muutos. Vasemmiston yhteinen kannatus on vajonnut 1960-luvun lopun lähes viidestäkymmenestä prosentista selvästi alle neljäänkymmeneen prosenttiin. Lisäystä on saanut ennen muuta kokoomus. Parin viime vuoden aikana on keskustan kannatus selvästi lisääntynyt, samalla on oikeiston kasvu pysähtynyt.

Puolueiden kannatuksen kehitys heijastelee muutoksia ihmisten asenteissa ja mielipiteissä. Erilaiset sosialistiset virtaukset ovat selvästi menettäneet suosiotaan. Ihmiset eivät halua luovuttaa enempää valtaa ja tehtäviä keskittyneelle valtionhallinnolle. Myös oikeiston tarjoama kapitalistinen vaihtoehto on menettämässä vetovoimaansa. Nyt ihmiset etsivät elämälleen ja koko yhteiskunnan kehittämiselle uutta, kestävämpää arvoperustaa. Nyt korostetaan henkisiä arvoja. Nyt halutaan suojella ja parantaa ihmisen elinympäristöä. Nyt korostetaan ihmisen oikeutta määrätä itsestään ja vaikuttaa tehokkaasti yhteisten asioiden hoitoon. Hajautus on ajan sana.

Vaikka 1960-luvulla aloitetun konsensus-politiikan sisältö on jossakin määrin sopeutunut tapahtuneisiin muutoksiin, on se nyt kohtaamassa vakavia uusia haasteita: sekä valtarakenteet, päätöksenteon menetelmät että politiikan sisältö ovat entistä selvemmässä ristiriidassa vallitsevien olojen ja erityisesti yleisen mielipiteen kanssa.»

Keskustapuolue oli antamassa sosialidemokraateille yhä vahvemman aatteellisen ja poliittisen haasteen. Suuntataisteluun tuli uutta voimaa.

Luottamusta ja turvallisuutta Pohjois-Eurooppaan

Puoluevaltuuskunnan kokousta varten olin valmistellut todella tärkeää ulkopoliittista puhetta. Olin jo pitkään pohtinut, mitä Suomi voisi tehdä Pohjolan jännittyneen tilanteen rauhoittamiseksi. Erityisesti minua askarruttivat toistuvat, salaperäiset sukellusveneiden liikkeet Ruotsin aluevesillä. Lähtökohtanani olivat presidentti Urho Kekkosen tunnetut aloitteet Pohjolan ydinaseettoman vyöhykkeen (PYV) muodostamiseksi sekä raja- rauhasopimuksen solmimiseksi Suomen ja Norjan kesken.

Ensin kehittelin uuden aloitteen elementtejä seuraavaan tapaan:

» — PYV on edelleen tärkeä, vaikka onkin myönnettävä, että teknologian kehitys on jossain määrin vähentänyt vyöhykkeen käytännön merkitystä. Ydinaseettomuus on Pohjolan maille ja laajemminkin tärkeä. Työtä PYV:n puolesta tulee jatkaa.

— UKK:n toinen tunnettu aloite rajarauhasopimuksesta Suomen ja Norjan välillä perustui ensi sijassa konventionaalisen aseistuksen käytön ehkäisemiseen. Kun strategisissa pohdinnoissa on, mm. ydinpelotteen epäuskottavuuden vuoksi, uudelleen ryhdytty korostamaan konventionaalisen aseistuksen merkitystä, saa rajarauha- aloite uutta ajankohtaisuutta.

— Herää kysymys, olisiko saatava aikaan laajempi, kolmenkeskinen rajarauhasopimus siitä, että Norja, Ruotsi ja Suomi eivät salli alueensa käyttämistä muiden sopimuspuolten aluetta vastaan kohdistuvaan hyökkäykseen.

— Sopimus olisi sopusoinnussa Suomen aseman ja ulkopolitiikan kanssa. YYA-sopimus on puolustussopimus NATO:n taholta mahdollisesti tulevaa hyökkäystä vastaan. NL on tukenut S-N rajarauhasopimusta. Tämä olisi periaatteessa sama asia.

— Norjalle periaatteessa sama kuin S-N rajarauhasopimus.

— Suurin merkitys Ruotsin asemaa ajatellen. Ruotsin puolueettomuudella on spekuloitu molemmin puolin. Sopimuksella Ruotsi tekisi selväksi sen, ettei se missään olosuhteissa salli alueensa käyttämistä suurvalta- hyökkäyksen väylänä. Ruotsille sopimus olisi vakuutus puolueettomuudesta.»

Keskustelin ideastani useiden virkamiesten kanssa ja puin lopulta esitykseni puheluonnoksen muotoon. Pyysin luonnokseen kommentteja mm. Klaus Tömuddilta, Juhani Suomelta, Arto Mansalalta ja Jaakko Laajavalta. Niiden pohjalta syntyi lopullinen puheluonnos:

»Mielestäni Pohjolan tilanteen kehitys ja vyöhykehankkeen kannatuksen voimakas laajentuminen antavat pohjoismaille aiheen vakavasti pohtia, mitä vyöhykehankkeen edistämiseksi voitaisiin käytännössä tehdä. Tanskan ja Norjan hallitusten kanta lienee ymmärrettävä siten, etteivät nämä maat ole ainakaan tässä vaiheessa halukkaat ryhtymään pohjoismaiden välisiin neuvotteluihin vyöhykeasiassa. Sen sijaan ne ehkä voisivat harkita yhteispohjoismaisen asiantuntijaselvityksen laatimista vyöhykehankkeeseen liittyvistä näkökohdista.

Tällainen yhteisselvitys olisi luonteva jatko sille selvitystyölle, jota kussakin pohjoismaassa on erikseen tehty. Niidenkin kannalta katsoen, jotka ainakin tässä vaiheessa kytkevät Pohjolan vyöhykkeen suurvaltojen välisiin laajempiin neuvotteluihin, lienee perusteltua ja johdonmukaista se, että pohjoismaat pyrkivät tässä asiassa keskenään edes jonkinasteiseen yhteiseen selvitystyöhön. Tätä ajatusta toivon kaikissa pohjoismaissa vakavasti harkittavan.

Myös toinen presidentti Kekkosen edellä mainittu aloite—esitys rajarauhasopimuksen solmimisesta Norjan ja Suomen välillä — on ehkä saamassa uutta ajankohtaisuutta. Kun ydinaseeton vyöhyke tähtää nimenomaan ja yksinomaan ydinaseiden muodostaman uhkan vähentämiseen, liittyy rajarauhaehdotus ensi sijassa tavanmukaisen aseistuksen käyttöön liittyvien uhkatekijöitten torjumiseen. Rajarauhasopimus olisi Suomen ja Norjan keskinäinen sitoumus estää alueensa käyttö hyökkäystarkoitukseen. Se rauhoittaisi Suomen ja Norjan välisen raja-alueen mahdollisilta sotatoimilta myös suurvaltojen välisen selkkauksen varalta. Sopimuksen lähtökohtana presidentti Kekkonen piti sitä tosiasiaa, ’että Suomi ei omasta tahdostaan eikä sopimusten velvoittamana hyökkää minkään maan kimppuun eikä salli minkään muunkaan valtion tehdä tätä Suomen alueen kautta’.

Uutta ajankohtaisuutta tämä aloite saattaa olla saamassa sen vuoksi, että viime aikojen sotilaspoliittisessa ajattelussa on uudelleen ryhdytty korostamaan konventionaalisen aseistuksen merkitystä. Tämä johtuu ennen muuta siitä, että ydinpelotteen uskottavuuteen ei enää aikaisempaan tapaan luoteta. Huomattavatkin NATO-maiden asiantuntijat ovat epäilleet, voiko uhka ydinaseen käytöstä olla uskottava pidäke tavanomaisen aseistuksen käytölle, ja vaatineet tästä syystä tavanomaisen aseistuksen lisäämistä. Samaan suuntaan ajattelua johdattelee myös se, että tavanomaiset räjähteet ovat kehittymässä hyvin tuhovoimaisiksi samalla, kun aseiden täsmällisyys lisääntyy. Lisäksi on yhä selvemmin todettu se tosiasia, että mahdollisen ydinsodan kurimuksessakin tavanomaisin asein varustetuilla joukoilla on ratkaiseva osuus sodan lopputulosta ajatellen — mikä merkitys sillä täyden hävityksen jälkeen sitten lieneekään.

Konventionaalisen aseistuksen merkitys on viime aikoina korostunut myös Pohjolaa koskevassa julkisessa keskustelussa, kun on spekuloitu sillä, kuinka suurvallat toimisivat kriisitilanteissa ja kuinka erityisesti Norja, Ruotsi ja Suomi tällöin menettelisivät.

Nämä taustatekijät huomioon ottaen heitän tässä pohdiskeltavaksi — korostan, ettei kysymyksessä ole virallinen ehdotus tai kannanotto — rajarauha-ajatukseen perustuvan, mutta hieman pidemmälle kehitetyn idean. Kysyn, olisiko hyödyllistä ja olisiko mahdollista saada aikaan laajempi, kolmenkeskinen sopimus, joka rauhoittaisi kaikki Norjan, Ruotsin ja Suomen väliset rajat mahdollisilta sotatoimilta myös suurvaltojen välisen selkkauksen varalta. Uutta tässä ideassa on vain se, että Ruotsikin tulisi mukaan rajarauhasopimukseen. Tällainen sopimus voisi varsin tehokkaasti rauhoittaa ja poistaa näihin kolmeen maahan liittyviä spekulaatioita ja siten entisestään vakiinnuttaa Pohjolan tilannetta.»

Lähetin puheluonnoksen hyvissä ajoin presidentti Koivistolle ja kysyin hänen mielipidettään puheen pitämisestä. Hetken emmittyään hän kehotti minua informoimaan Ruotsin suurlähettilästä, juuri silloin Helsinkiin saapunutta Knut Thybergiä puheeni sisällöstä.

Kun tapasin Koivistoa seuraavan kerran, hän sanoi tulleensa siihen tulokseen, ettei puhetta olisi syytä pitää. Tyydyin siihen. Myöhemmin sain ruotsalaisilta kuulla, että Olof Palme oli soittanut asiasta Suomeen ja toivonut, ettei puhetta pidettäisi.

Mutta eivät ideani tähän loppuneet. Pohjolan turvallisuutta pohdittaessa Jaakko Laajava oli kerran heittänyt esille ajatuksen erityisestä kokouksesta tai konferenssista, jossa käsiteltäisiin Pohjois-Euroopassa sovellettavia luottamusta ja turvallisuutta lisääviä toimenpiteitä. Tästä sain aiheen tehdä yleisemmässä muodossa aloitteen luottamusta ja turvallisuutta lisäävien toimenpiteiden (LTL) kehittämisestä Pohjois-Eurooppaa varten. Kun olin menossa Ruotsiin puhumaan sikäläisen keskustapuolueen järjestämään seminaariin 7.12.1984, päätin sisällyttää tämän idean puheeseeni. Lähetin puheeni ennakkoon presidentti Koivistolle, jolla ei ollut esitettävänä siihen mitään huomautuksia.

Muotoilin sanottavani ytimen näin:

»Keskeisen tavoitteen, Pohjolan ydinaseettoman vyöhykkeen rinnalla voitaisiin mielestäni pohtia myös muita keinoja edistää luottamusta ja turvallisuutta Pohjois-Euroopan alueella. Tämän vuoden alussa Tukholmassa käynnistynyt luottamusta ja turvallisuutta lisääviä toimia ja aseidenriisuntaa Euroopassa käsittelevä konferenssi voisi ehkä — tapahtuvan edistyksen valossa — antaa aiheen miettiä, voitaisiinko Pohjois-Euroopassa — yhdellä Euroopan osa-alueella — tehdä enemmän samojen päämäärien hyväksi. Pohjolan sisällä luottamus on tietenkin vanhastaan vahva, mutta sitä voitaisiin edelleen lujittaa. Uskon, että lisäksi kaikki pohjoismaat haluavat herättää luottamusta myös Pohjolan ulkopuolella.)»

»Aina kannattaa kuitenkin pohtia mitä vielä voitaisiin yhteisesti hyväksyttävällä tavalla tehdä yhteisen turvallisuuden hyväksi tälläkin alueella. Käsitykseni mukaan voisi olla löydettävissä useitakin sellaisia sotilaallisten toimintojen aloja, joilla niin hyvin pohjoismailla itsellään kuin myös johtavilla suurvalloilla olisi intressi saada aikaan järjestelyjä, jotka olisivat omiaan edesauttamaan luottamuksen ja turvallisuuden lisäämistä.»

Myöhemmin, seuraavan vuoden puolella, palasin tähän asiaan uudelleen ja kehittelin ideaa edelleen.

Toivon näkökulma

Vuosi 1984 oli ollut minulle yhtäältä aktiivisen ulkopoliittisen toiminnan ja toisaalta aatteen vuosi. Päätin sen »Paavon palstalla» ajatuksiin, joihin entinen arkkipiispa Mikko Juva oli minut saattanut. Tämä oli minun »toivon näkökulmani» jouluna 1984:

»Elämme maailmassa, jonka todellisuus räikeästi poikkeaa korkeimmista ihanteistamme. Väkivaltaa käytetään sekä valtioiden sisällä että niiden kesken. Toisen maailmansodan jälkeenkin maailmassa on käyty lukuisia tuhoisia, kärsimystä aiheuttaneita sotia. Tämänkin joulun aikana ihmisoikeuksia poljetaan ja verta vuodatetaan. Mielettömät mittasuhteet saavuttanut asevarustelu nielee suunnattomia voimavaroja samaan aikaan, kun sadat miljoonat ihmiset kärsivät nälkää ja joutuvat elämään pohjattomassa köyhyydessä.

Vaikka Suomi on moniin muihin maihin verrattuna suorastaan idyllinen maa, on meilläkin monia epäkohtia. Aineellinen elintasomme on korkea ja sosiaaliturvan ansiosta kaikkien ihmisten toimeentulo on joten kuten turvattu. Silti kovin monet suomalaisetkin joutuvat kamppailemaan suurten taloudellisten vaikeuksien kanssa. Työtä taloudellisen ja sosiaalisen eriarvoisuuden poistamiseksi tulee hellittämättä jatkaa. Täällä Suomessa on kuitenkin suurin puute rakkaudesta ja yhteisvastuusta. Yhteiskuntamme on jäsenilleen usein hyvin kova ja tyly. Ihmisten väliltä puuttuu lähimmäisenrakkautta ja kykyä ottaa huomioon toisen ihmiset tarpeet ja tunteet.

Tämän kaiken keskellä etenkin nuoret kysyvät levottomina ja turvattomina ihmiskunnan olemassaolon ja inhimillisen elämän tarkoitusta. Ahdistunein mielin nuoret ajattelevat omaa ja lastensa tulevaisuutta.

Kysytään myös onko Jumala olemassa. Kysytään, voisiko Jumala — jos Hän kerran on olemassa — sallia kaiken sen pahan tapahtuvan, jota maailmalla ja myös omassa lähiympäristössämme näemme ja koemme.

Tähän kysymykseen antoi entinen arkkipiispa Mikko Juva Helsingin Sanomien 30.9.1984 julkaisemassa haastattelussa mielestäni hyvän vastauksen: ’Olennaista minusta on se, että kristillinen usko erottaa Luojan ja luodun. Luotu maailma, se todellisuus, jossa me elämme ja jonka osa me olemme, voi olla järkyttävä, mieletön ja julma. Mutta usko on sitä, että vastoin tätä todellisuutta me uskomme Jumalan olevan sellainen joksi Jeesus Kristus hänet ilmoitti. Kristuksessa me näemme, millainen Jumala todellisuudessa on. Tämä on uskon asia, tämä ei ole järjen asia.’

Ja edelleen: ’Minä kieltäydyn yhdistämästä Jumalaa tämän todellisuuden osaksi. Sellainen Jumala on minulle liian pieni, sellainen Jumala ei ole mikään Jumala. On olemassa se todellisuus, johon minä ulotun ja on olemassa Jumala, johon minä uskon. Hän ei ole tämän todellisuuden osa.’

Vaikka ihmisen tietoisuuden rajat ovat inhimillisen kulttuurin olemassaolon aikana valtavasti laajentuneet, meidän on edelleen nöyrästi myönnettävä, että emme tiedä vielä läheskään kaikkea itsestämme ja maailmasta. Kautta aikojen ihmiset ovat kaikkialla tajunneet, että meidän tavanomaisen tietoisuuden ulkopuolella on todellisuus ja voimia, jotka vaikuttavat meidän elämäämme. Me koemme todellisuuden lähes yksinomaan aineellisena. Tämän todellisuuden ulkopuolella on rikas henkinen ja hengellinen todellisuus.

Meillä kristityillä on oma tietoisuutemme Korkeammasta Voimasta. Yksilöinä kristityt kokevat sen monin eri tavoin. Kristuksen syntymisellä, elämällä ja taivaaseen astumisella on siinä keskeinen sija.

Tätäkin joulua saamme viettää turvallisin mielin, luottaen Korkeimman johdatukseen, mutta samalla tajuten, että ihanteemme eivät muutu todellisuudeksi muulla tavoin kuin tekemällä lujasti työtä paremman ja oikeudenmukaisemman Suomen ja maailman hyväksi. Meillä kaikillaon siinä oma painava vastuumme. Tehkäämme yhdessä kaikkemme, jotta oikeus, totuus ja rakkaus voittaisivat.»

Aluepolitiikan historiallinen kompromissi

Vuoden 1984 lopulla ja vuoden 1985 alussa hahmottui aluepolitiikan historiallinen kompromissi. Tämä ajatus lähti samanaikaisesti liikkeelle sekä SDP:n että keskustapuolueen suunnalta.

Puhuessani 7.11.1984 keskustanaisten valtuuskunnan kokouksessa toin esille alueellisen keskittymisen haitalliset vaikutukset sekä pääkaupunkiseudun että maakuntien ihmisille. Maakunnissa oli työttömyyttä ja nuori väki joutui muuttamaan muualle. Jäljelle jäävän ikääntyvän väestön asioiden hoitaminen oli yhä vaikeampaa. Pääkaupunkiseudulla taas jatkuva muuttoliike ylläpiti asuntopulaa ja palvelujen puutetta.

Helsingin seudun ja maakuntien välillä oli jatkuva jännite, kun pääkaupunkiseudun kunnat vaativat yhä enemmän rahaa omien erityisongelmiensa hoitamiseen. Maakunnissa pelättiin, että tämä entisestäänkin lisäisi alueellista keskittymistä. Näistä aineksista syntyi ajatus aluepolitiikan historiallisesta kompromissista:

»Ensinnäkin, aluepolitiikkaa tulee voimakkaasti tehostaa. Toiseksi, Helsingin seudulla on otettava käyttöön nykyisen aluepoliittisen lainsäädännön tarkoittamat erityistoimenpiteet, joilla rajoitetaan uusien työpaikkojen syntymistä tälle työvoimapulaa potevalle alueelle. Kolmanneksi, sijainninohjausta tulee tehostaa. Jos nämä kolme ehtoa täytetään, valtiovalta voisi mielestäni osoittaa pääkaupunkiseudulle suunniteltua enemmän varoja sekä asuntotuotantoon että sosiaali- ja terveydenhuollon palvelujen rakentamiseen, jolloin kuntien olisi taloudellisen kantokykynsä mukaisesti osallistuttava kustannuksiin nykyistä suuremmalla osuudella.»

Marraskuun lopulla pidetyssä puoluevaltuuskunnan kokouksessa jatkoin aiheen käsittelyä. Annoin eväitä kansliapäällikkö Juhani Perttusen johtamalle aluepoliittiselle toimikunnalle, joka oli keskustapuolueen vaatimuksesta perustettu:

»Aluepoliittisen pikatoimikunnan on syytä paneutua vakavasti siihen, kuinka pääkaupunkiseudun kasvua voitaisiin hillitä. Tässä jouduttaneen käyttämään myös toimenpiteitä, joilla rajoitetaan uusien työpaikkojen syntymistä Helsingin seudulle, mitä mm. Helsingin apulaiskaupunginjohtaja Erkki Tuomioja on ehdottanut. Tällöin — edellyttäen että aluepolitiikkaa samalla tehostetaan — voitaisiin varmaankin sopia siitä, että pääkaupunkiseudulle suunnataan nykyistä enemmän varoja asuntotuotantoon ja eräiden sosiaali- ja terveyspalvelujen kohentamiseen. Helsingin seudun kuntien tulisi luonnollisesti olla valmiita lisäämään omaa rahoitusosuuttaan taloudellisen kantokykynsä mukaisesti.»

Viittaus pääkaupunkiseudun kuntiin oli kompromissin oleellinen osa. Nämä kunnat olivat Vantaata lukuunottamatta maan vauraimpia. Ne olivat keinotekoisesti pitäneet veroäyrinsä alhaisena ja laiminlyöneet tehtäviään asuntopolitiikassa ja palvelujen kehittämisessä. Niiden piti olla valmiit siirtämään varojaan kasinotileiltään asukkaiden hyväksi.

Keskustapuolueen puoluehallitus tarttui ajatukseen aluepolitiikan historiallisesta kompromissista tammikuussa 1985 ja antoi sille tukensa. Helmikuussa puoluehallitus ehdotti, että »hallitus käynnistää pikaisesti pääministerin johdolla yhteistyössä Helsingin seudun kuntien kanssa selvityksen ja laatii ohjelman pääkaupunkiseudun polttavien ongelmien ratkaisemiseksi siten, että toimenpiteet ovat sopusoinnussa koko maan tasapainoisenkehittämisen kanssa.»

Tämä työ saatiin käyntiin ja se johti sopimukseen seuraavana kesänä. Päätöksenteossa syntyi erikoinen tilanne, kun kävi ilmi, että sosialidemokraatit olivat hidastamassa kehitysyhteistyövarojen lisäämisestä sovittua aikataulua. Päätöksenteossa nämä asiat tulivat sidotuiksi yhteen: jos Sorsa ja SDP saavat läpi heille tärkeän päätöksen erityistoimenpiteitä pääkaupunkiseudun ongelmien helpottamiseen, on samalla sovittava, ettei kehitysyhteistyöstä tingitä. Myönnän, että se oli »Jämsénin kompromissi»: molemmissa asioissa itse asiassa minä sain tahtoni toteutetuksi. Tätä juuri Jämsénin kompromissilla tarkoitetaan: kansanedustaja Artturi Jämsénillä oli tapana pitkällisen kiistan lopuksi esittää kompromissina omaa alkuperäistä ehdotustaan.

Aluepoliittisen kompromissin toteuttamisessa syntyi ongelmia. Toimenpiteet lähtivät hyvin liikkeelle siltä osin, mikä koski etujen antamista Helsingin seudun kunnille. Aluepolitiikan tehostamisessa ei päästy eteenpäin — ei etenkään siltä osin, mikä koski vaikuttamista pääkaupunkiseudun työpaikkakehitykseen. Pääkaupunkiseudun kunnat — etenkin Helsingin kaupunki — olivat haluttomia panemaan täytäntöön sitä puolta kompromissista, joka edellytti puuttumista työpaikkojen sijoittumiseen.

Myös pääkaupunkiseudun kunnille annettavien etujen yksityiskohdista tuli kiistaa. Valtion rahoitus järjestettiin siten, että se tulee kunnille jälkikäteen. SDP vaati kuntien etupainotetuille osuuksille korkoa, mikä oli vastoin siihenastista käytäntöä: maan rikkaimmille kunnille esitettiin erityisetua erityisedun päälle.

Kiistaa syntyi myös kantokykyluokituksesta. SDP ajoi sitä, että Vantaan kantokykyluokka pidettäisiin vastoin laskelmia ennallaan, mistä Vantaata köyhemmät kunnat olisivat kärsineet. Keskustapuolue oli valmis tasaukseen Helsingin seudun kuntien kesken.

Kun historiallinen kompromissimme oli lähtenyt ontuen toteutumaan, esitin puoluevaltuuskunnan kokouksessa marraskuussa 1985, että säädettäisiin erityislaki pääkaupunkiseudun kehittämiseksi. Tässä aluepolitiikan yleislakiin perustuvassa laissa voitaisiin määritellä Helsingin seudulle työpaikka- ja väestötavoitteet ja osoittaa keinot niiden saavuttamiseen. Laki voisi olla kuntia velvoittava. Asiasta syntyi julkinen keskustelu, jossa mm. Raimo Ilaskivi, Heikki S. von Hertzen ja Paavo Lipponen tyrmäsivät ehdotukseni.

Pääkaupunkiseudun tasapainoinen kehittäminen olisi mahdollista vain sillä ehdolla, että alueen valtalehti Helsingin Sanomat osoittaisi näille pyrkimyksille ymmärtämystä. Siksi otin heti puoluevaltuuskunnan kokouksen jälkeen yhteyden päätoimittaja Heikki Tikkaseen saadakseni hänet ymmärtämään ja hyväksymään historiallisen kompromissin. Tapasimme, minkä lisäksi lähetin hänelle kirjeen:

»Kokoomuksen kunnallisjohto näyttää hyvin jyrkästi torjuvan ehdotukseni. Tämä on ymmärrettävää, sillä he vastustavat itse historiallista kompromissia. Kokoomuksen kunnallisjohto on haluton kehittämään ripeästi palveluja eikä se halua hillitä alueelle suuntautuvaa muuttoliikettä.

SDP:n Paavo Lipponen ei torju ehdotusta, mutta katsoo, että ensin olisi saatava kokemuksia viime kesänä päätetyn ohjelman toteutumisesta. Lipponen sen sijaan jatkaa väittelyä korkoasiasta ja kantokykyluokista. Korkoasian Sinulle selostin: emme voi hyväksyä koron maksamista näille ylimääräisille avustuksille, jotka jo sinänsä ovat erityisetu pääkaupunkiseudun kunnille, sillä muutkaan kunnat eivät saa korkoa vastaaville avustuksille. Vantaan asemasta hieman enemmän.

Me emme voineet hyväksyä Vantaan kantokykyluokan väkinäistä säilyttämistä ennallaan, koska tämä päätös loukkosi Vantaata heikompien kuntien etua. Jouduimme puolustamaan oikeudenmukaisuutta. Sen sijaan olemme valmiit siihen, että tasausta tehdään Vantaan ja sitä vahvempien kuntien kesken. Nämä kunnat ovat Helsinki, Espoo, Kauniainen ja Naantali. Yhdeksännessä luokassa olevan Nurmijärven talous on heikompi kuin Vantaan, kymmenennessä ovat vain em. neljä kuntaa.

Meidän kokouksessamme eräs valiokunta esitti kuntatalouden erojen tasaamista siten, että perustettaisiin yläpäähän uusia luokkia. Minä torjuin tämän sen vuoksi, että esityksemme pääkaupunkiseutulaiksi johtaa myös kunnallistalouden erojen tasaantumiseen. Kun Helsingin seudun kunnat saadaan hoitamaan asuntoasiatja palvelut kuntoon, supistuvat kunnallistalouden erot muihin kuntiin nähden. Julkilausumassamme edellytetään pääkaupunkiseudun kuntien välisten erojen tasaamista siten, että kunnille tulevat edut ja niille asetettavat velvoitteet määritellään kuntien kantokyvyn mukaisesti.

Pääkaupunkiseudun kannalta asia voidaan nähdä myös näin: kun kunnat laiminlyövät tehtäviään, siitä kärsivät alueen asukkaat ja samalla syntyvät kuntatalouden mahtavat erot, jotka synnyttävät painetta tasaukseen. Eikö veromarkat ole tästäkin syystä viisasta käyttää asukkaiden hyväksi eikä koota niitä markkinarahatileille.»

Tämä kysymys tuli esille myös Holkerin hallituksen kaudella. Tuolloin hallitus esitti, että ylimpiin kantokykyluokkiin kuuluvien kuntien sosiaali- ja terveydenhuollon valtionosuusprosentteja leikattaisiin köyhempien kuntien hyväksi. Hallitus kuvitteli, että keskusta tämän hyväksyisi. Emme hyväksyneet, vaan katsoimme — edellä esitetyn logiikan mukaisesti — että vauraiden kuntien varat on käytettävä niiden asukkaiden puutteellisten palvelujen kehittämiseen, jolloin myös kuntatalouden erot kaventuvat.

Pääkaupunkiseudun erityisongelmia käsitellessämme törmäsimme jatkuvasti siihen ongelmaan, että alueen hallinto oli hajanainen. Tämäkin ylläpiti epätervettä kasvua. Helsingin kaupunki pyrki saamaan itselleen lisää asukkaita, koska hyvin monet kaupungissa työtä tekevät asuivat naapurikunnissa ja maksoivat veronsa sinne. Muut seudun kunnat taas tavoittelivat parempaa työpaikkaomavaraisuutta ja haalivat alueelleen uusia työpaikkoja. Tästä kehityksestä joutuivat kärsimään sekä Helsingin seudun asukkaat että maakuntien ihmiset.

Tästä syystä nousi jälleen esiin ajatus pääkaupunginseudun hallinnon uudelleen järjestämisestä siten, että luotaisiin tehokas seutuhallinto ja samalla nykyistä kansanvaltaisempi paikallishallinto. Nämäkin ajatukset kilpistyivät SDP:n vastustukseen.

Taistelu Pohjois-Suomen metsäteollisuudesta

Talvikaudella 1984−85 käytiin tiukka taistelu Pohjois-Suomen metsäteollisuuden järjestämisestä. Tälläkin asialla oli suuri aluepoliittinen merkitys. Lisäksi iskivät yhteen SDP:n ja keskustan erilaiset käsitykset valtionyhtiöiden roolista — kysymys oli aatteellisesta näkemyserosta.

Pohjois-Suomen metsäteollisuudelle oli pakko tehdä jotakin. Suurin pulma oli Oulu Oy:n tulevaisuus. Yksityinen Kajaani Oy ja valtiollinen Veitsiluoto Oy omistivat sen puoliksi. Kummallakaan ei ollut intressiä kehittää yhtiötä. Kumpikin oli periaatteessa kiinnostunut hankkimaan sen kokonaan omaan omistukseensa ja kehittämään sitä osana itseään. Kemi Oy oli ajautunut puoliksi valtion, puoliksi Metsäliiton käsiin.

Tässä tilanteessa KOP:laisen metsäteollisuuden piirissä syntyi ajatus Pohjolan Paperin muodostamiseksi. Suunnitelmassa oli useita eri vaihtoehtoja, mutta perusmalli oli Kajaani Oy:n, Oulu Oy:n ja Kemi Oy:n yhdistäminen. Tällöin Pohjois-Suomessa olisi ollut vahva yksityinen ja vahva valtion metsäteollisuus. Keskusta piti tätä suunnitelmaa hyvänä: sen ansiosta Pohjois-Suomen metsäteollisuutta kehittäisi kaksi yhtiötä ja samalla turvattaisiin kilpailun säilyminen, mikä oli tärkeää sekä työntekijöille, urakoitsijoille että puun myyjille.

Ratkaisun avain oli Oulu Oy:n kohtalo: tulisiko se Kajaani Oy.n vai Veitsiluoto Oy:n omistukseen. Pitkällisten neuvottelujen jälkeen syntyi tammikuussa 1985 sopimus, jonka mukaan Veitsiluoto Oy myy omistamansa Oulu Oy:n puolikkaan Kajaani Oy:lle. Asia hyväksyttiin Veitsiluoto Oy:n hallintoneuvostossa 16.1.1985 ja se selostettiin maan hallitukselle.

Niinpä lähdin tyytyväisin mielin pitkälle virkamatkalle Lähi-itään ja Afrikkaan.

Ensimmäinen matkakohteeni oli Kuwait. Iranin ja Irakin välinen sota oli meneillään. Taisteluja käytiin niin lähellä, että miltei kuulimme tykkien kumun.

Keskustelimme mm. mahdollisuudesta, että suomalaiset yritykset rakentaisivat Kuwaitiin väestönsuojia. Kuwaitilaiset eivät tunteneet oloaan turvalliseksi. Irak heitä ensi sijassa huolestutti. Nyt se oli kiinni sotaponnistuksissa ja Kuwaitkin tuki sitä. Mutta mitä tapahtuisi tulevaisuudessa? Huolissaan he olivat siitäkin, että maassa oli enemmän ulkomaalaisia kuin kuwaitilaisia, runsaasti mm. palestiinalaisia.

Kuwait pyrki ylläpitämään hyviä suhteita sekä Yhdysvaltoihin että Neuvostoliittoon, eikä hakenut Yhdysvaltain sotilaallista turvaa. Kokemus oli osoittava, että puolueettomuus ilman puolustuskykyä ei välttämättä ole oikea ratkaisu.

Kuwaitista matka jatkui Tansaniaan, Sambiaan ja Zimbabween. Vaikka olin ollut ulkoministerinä jo yli kuuden vuoden ajan ja vastannut koko tämän ajan kehitysyhteistyöstä, vierailin nyt ensimmäisen kerran kehitysapumme tärkeimmissä vastaanottajamaissa ja tutustuin siellä toteutettuihin ja meneillään olleisiin projekteihin.

Paluumatkallani Afrikasta 31.1.1985 sain kuulla, että Pohjois-Suomen metsäteollisuudesta syntynyt sopimus oli kaadettu. Veitsiluoto Oy oli tehnyt Kajaani Oy:lle ostotarjouksen Oulu Oy:n puolikkaasta ja Kajaani Oy oli sen hyväksynyt.

Tämän takana olivat sosialidemokraatit, jotka olivat toimineet kahdella rintamalla. Kajaani Oy:n osakkeenomistajien joukossa asiaa hoiti vakuutusyhtiö Ilmarisen sosialidemokraattinen toimitusjohtaja Juhani Salminen, Veitsiluodon johtoa rohkaisi kauppa- ja teollisuusministeri Seppo Lindblom. Kuulin myös, että liikkeellä oli suunnitelmia Kemi Oy:nkin liittämisestä Veitsiluotoon.

Päätin ottaa asiaan kovan kannan. Järjestin lentokentällä tiedotustilaisuuden, jossa ajoin asemiin:

»Olen hämmästynyt uudesta käänteestä. Se horjuttaa hallituksen sisäistä luottamusta.

Lindblom ilmoitti hyvin selvästi ennen lähtöäni, että hänellä on tarkoitus toteuttaa Jaakko Pajulan ja Jaakko Lassilan neuvottelema sopimus. Nyt on menetelty toisin.

Me katsomme, että tämä on merkittävä ja vakava asia ja kysymys on hyvin pitkälle periaatteellinen. Kaikki nämä vaiheet huomion ottaen joudumme harkitsemaan, teemmekö tästä asiasta hallituskysymyksen, jos se ei ratkea tyydyttävällä tavalla.»

Katsoin lausunnossani, että Lindblomin läpiajama uusi sopimus on maan ja veronmaksajien edun vastainen:

»Ei ole edullista, että valtio pyrkisi monopolisoimaan Pohjois-Suomen metsäteollisuutta. Kysymys on ennen muuta veronmaksajien edusta. Toteuttamalla Lassilan- Pajulan sopimus voidaan vahvistaa Veitsiluodon taloutta sen näköpiirissä olevien taloudellisten vaikeuksien voittamiseksi.»

Totesin myös, ettei viimeisimpien ratkaisujen takana ole kestäviä teollisuuspoliittisia perusteluita:

»Kysymys näyttää olevan Veitsiluodon halusta laajentaa toimintaansa, mikä sinänsä on ymmärrettävää. Ja osittain tähän kysymykseen näyttää liittyvän ideologisia asioita, joita ei pitäisi tällaiseen asiaan kytkeä.»

Kauppa- ja teollisuusministeri Seppo Lindblom selitti, että oli syntynyt uusi tilanne sen jälkeen, kun oli käynyt ilmi, etteivät Kajaani Oy:n omistajat halua toteuttaa sovittua kauppaa. Tämä selitys ei ollut pätevä: jos Veitsiluoto olisi pitänyt kiinnitehdystä sopimuksesta, se olisi toteutunut. Mutta yhtiö ja Lindblom käyttivät tilaisuutta hyväkseen kaataakseen kaupan ja saadakseen Oulu Oy:n Veitsiluodolle.

Helmikuun 5. päivänä kirjoitin asiasta presidentti Koivistolle:

»Kun Pohjois-Suomen metsäteollisuuden tulevaisuudesta on syntynyt vakava poliittinen kiista, katson aiheelliseksi Sinulle lyhyesti selostaa, kuinka asian näen.

Ennen lähtöäni Afrikkaan näytti siltä, että kiista olisi ratkennut. Tuolloin sekä Lindblom että Sorsa selvästiilmoittivat, että Lassila-Pajula-sopimus toteutetaan. Lisäksi Veitsiluoto Oy:n hallintoneuvosto hyväksyi periaatteessa Kajaani Oy:n tarjouksen.

Ylle merkityn vuoksi olin hyvin hämmästynyt ja pettynyt asian saamasta uudesta käänteestä. Minulle ei ole vieläkään selvinnyt kuinka on yleensä mahdollista, että Veitsiluoto Oy:n johto on mennyt tekemään Kajaani Oy:lle tarjouksen, joka on valtion kannalta katsoen selvästi epäedullisempi kuin syntymässä ollut sopimus. Mieleeni nousee myös kysymys Veitsiluoto Oy:n toimivan johdon juridisesta ja taloudellisesta vastuusta. Johto on toiminut hallintoneuvoston nimenomaisen päätöksen vastaisesti ja aiheuttanut yhtiölle ja sen omistajalle huomattavan taloudellisen vahingon.

Itse asia on ollut mielestäni koko ajan selvä. On ilman muuta kaikin puolin edullista, että Pohjois-Suomessa on sekä valtion omistamaa että yksityistä metsäteollisuutta. Kun nämä molemmat voimavarat ovat käytettävissä, voidaan investoida ja työllistää enemmän. Lisäksi tällöin on kilpailua sekä työvoimasta että puusta, mikä on hyvä asia.

Veitsiluoto Oy on nykyisellään täysin elinkelpoinen yksikkö ja se vain vahvistuu, jos yhtiö pääsee hyvällä hinnalla eroon Oulu Oy:stä. Jos Veitsiluoto Oy ottaisi Oulu Oy:n hoteisiinsa, olisi yhtiön talous pitkään suurissa vaikeuksissa. Omaa rahaa sillä ei ole Oulun kehittämiseen, sillä voimavarat on sidottu Kemin ja Kemijärven tehtaitten kehittämiseen. Veronmaksajat saisivat viulut maksaa.

Miksi sitä paitsi valtion yhtiön tulisi tieten tahtoen syrjäyttää yksityinen pääoma Pohjois-Suomen metsäteollisuudesta, kun se on valmis kantamaan oman vastuunsa? Onko tällainen pyrkimys mitenkään sopusoinnussa valtion yhtiöiden yleisten toimintaperiaatteiden kanssa?

Parasta olisi, että valtio myötävaikuttaisi siihen, että Kemi Oy:stä, Oulu Oy:stäja Kajaani Oy:stä muodostuisi elinkelpoinen yksityisvetoinen yksikkö. Veitsiluodon liikevaihto on parin miljardin luokkaa, yksityisen yhtiön liikevaihto olisi vajaat kolme miljardia. Taloudellisilta lähtökohdiltaan Veitsiluoto Oy on kuitenkin selvästi vahvempi.

Asia on ajautunut umpikujaan. Näillä näkymin Veitsiluoto Oy:n hallintoneuvosto ensi tiistaina hylkää johtokuntansa esityksen. Mitä sen jälkeen tapahtuu, en tiedä.

Kiistaan olisi saatava ratkaisu tällä viikolla. Kun radikaalit omistussuhdemuutokset näyttävät vaikeilta, olisi etsittävä ratkaisua, jossa muutoksia ei tehdä tai ne ovat vähäisempiä. Meillä on täysi valmius etsiä tällaista vaihtoehtoa.

Kaiken tapahtuneen jälkeen keskustapuolueen ministereiden on ollut pakko ilmoittaa, että harkitsemme metsäteollisuuskiistan tekemistä hallituskysymykseksi, ellei teollisuuspoliittisesti ja koko maan hinnalta katsoen tyydyttävää ratkaisua saada aikaan. Eduskuntaryhmä eilen yksituumaisesti hyväksyi tämän menettelyn.

Kysymys on ennen muuta teollisuuspolitiikasta ja valtion yhtiöiden toimintalinjasta.

Tämän päivän aikana ryhdymme yhdessä Seppo Lindblomin kanssa selvittämään syntynyttä tilannetta. Katkaisuun pyritään viimeistään perjantai-iltana.

Parhain terveisin,

Sinun

Paavo Väyrynen

P. S. Panen tähän mukaan Veitsiluoto Oy:n kokousten pöytäkirjoja, joista käy selvästi ilmi, ettei johtokunnalla ole ollut oikeutta tehdä uutta tarjousta ja siten irrottautua valtiolle hyvin edullisesta ostotarjouksesta.»

Kirjeen liitteessä olleesta hallintoneuvoston pöytäkirjasta ilmeni, että hallintoneuvosto päätti hyväksyä Oulu Oy:n osakkeiden myynnin periaatteessa ja että toimiva johto sai valtuudet neuvotella vain »luovutusehtojen täsmentämiseksi Kajaani Oy:n kanssa».

Sosialidemokraattien läpiajamaa kauppaa ei kyetty enää estämään. Niinpä neuvottelut keskittyivät kysymykseen Kemi Oy:n asemasta. Helmikuun 13. päivänä sovittiin, että valtio myy oman osuutensa yhtiöstä Metsäliitolle. Näin Kemi Oy tuli pelastetuksi yksityisiin käsiin.

Kun sosialidemokraatit olivat markkinoineet oman ratkaisumallinsa edullisuutta, he olivat luvanneet, että Veitsiluoto rakentaa välittömästi Ouluun paperikoneen, jos se saa Oulu Oy:n haltuunsa. Tämä lupaus oli toteutettava.

Näinä aikoina saamme lukea murheellisia uutisia Veitsiluoto Oy:n suurista tappioista ja raskaasta velkataakasta. Vuonna 1992 yhtiön nettotulos oli lähes miljardi markkaa tappiollinen. Yhtiön velat ovat reilusti yli kaksi kertaa suuremmat kuin sen vuotuinen liikevaihto.

»Pohjois-Suomen pahin vihollinen»

Pohjois-Suomen metsäteollisuuskiistojen tärkeä taustavoima oli ympäristöministeri Matti Ahde, SDP:n varapuheenjohtaja ja oululainen kansanedustaja. Tässä asiassa hän sai tukea osalta Pohjois-Suomen väestöä. Omalla toimialallaan hän toimi siten, että pohjoissuomalaiset sosialidemokraatitkaan eivät sitä ymmärtäneet. Omatkin puhuivat hänestä Pohjois-Suomen pahimpana vihollisena.

Olipa esillä miltei mikä tahansa järkevä hanke, joka olisi parantanut pohjoisen ihmisten toimeentuloa ja antanut heille työtä, niin Matti Ahde asettui vastarintaan. Useissa tapauksissa hän tuli toimineeksi tavalla, joka oli luonnontaloutta ja ympäristönsuojelua ajatellen epäviisas. En vieläkään ymmärrä, miksi hän niin toimi. Ainoa järkevä selitys on se, että hän pyrki tällä tavoin parantamaan SDP:n kannatusta ja omaa suosiotaan etelän suurissa väestökeskuksissa.

Yksi Matti Ahteen erehdyksistä oli ehdottoman kielteinen suhtautuminen vesivoiman rakentamiseen. Tämä kanta oli vastoin luonnontalouden periaatteita. Vesivoima on puhtainta energiaa. Ainoat siihen liittyvät merkittävät haitat ovat vaelluskalakantojen menettäminen ja maiseman muuttuminen. Pohjois-Suomessa oli kysymys kahdesta hankkeesta — Vuotoksen ja Kollajan altaitten rakentamisesta, joissa molemmissa oli kysymys jo rakennetun vesistön lisärakentamisesta. Kalakannat oli jo menetetty. Suurimmat maisemalliset haitat olivat jo syntyneet. Pienillä investoinneilla oli mahdollisuus saada näistä vesistöistä runsaasti lisää sähköä.

Vuotoksen allas oli ollut vireillä jo pitkään. 1970-luvulla maakunnan lähetystöt kävivät vaatimassa altaan pikaista rakentamista. Mutta kun »luonnonsuojelijat» puuttuivat asiaan, jakaantui maakunnan yleinen mielipide kahtia. 1980-luvun puolivälissä maakunta jälleen lähes yksimielisenä halusi altaan rakentamista, mutta ympäristöministeriö vastusti asiaa kaikin voimin. Kysymys ei ollut vain altaan tuottamasta energia-, talous- ja työllisyysedusta, vaan myös alapuolisiin voimaloihin tulevista laajennuksista.

Kollajan säännöstelyallas kuuluu Iijoen vesistöön. Joen alajuoksu oli jo rakennettu, mutta voimalaitokset olivat vajaassa käytössä sen vuoksi, ettei tulvavesiä voitu koota talteen. Rakentamalla Kollajan allas olisi voitu lisätä yksi koneisto olemassa oleviin laitoksiin ja rakentaa — toteuttamistavasta riippuen — muutama laitos lisää. Allas oli tarpeen myös tulvasuojelun vuoksi: tulvat aiheuttivat Pudasjärven kirkonkylässä usein suuria vahinkoja.

Kollajan allas liittyi suunnitteilla olleeseen Pudasjärven turvevoimalaan. Jos Pohjolan Voima olisi saanut rakentaa altaan ja lisäkoneistot, se olisi ryhtynyt nopeasti ja pienellä valtion tuella rakentamaan turvevoimalaa.

Kysymys Kollajan altaasta liittyi koskiensuojelulakiin, joka tuli ympäristöministeriöstä hallituksen käsittelyyn. Muutoin hallitus oli lain sisällöstä yksimielinen, mutta Kollajasta syntyi kiista. Asia siirtyi eduskuntaan, missä se sai tiukassa äänestyksessä — juuri ennen vuoden 1987 eduskuntavaaleja — sen muodon, ettei Kollajaa saa rakentaa. Suuri osa tällä kannalla olleista luotti siihen SDP:n lupaukseen, että turvevoimala rakennetaan ilmankin Kollajan allasta.

Jo ennen ratkaisevaa eduskuntakäsittelyä, 12.12.1986, antoivat kolme puoluejohtajaa — Ilkka Suominen, Christoffer Taxell ja Paavo Väyrynen — julkisuuteen asiaa koskevan yhteisen lausunnon:

»Pidämme koskiensuojelulain säätämistä tärkeänä ja kiireellisenä. Jos eduskunta päättää säätää lain siinä muodossa, että se estää Kollajan altaan rakentamisen, tulee kauppa- ja teollisuusministeriön kiireellisesti selvityttää, voiko Pudasjärven turvevoimalahanke tästä huolimatta toteutua. Jos selvitys osoittaa, ettei turvevoimalaa voida näillä edellytyksillä rakentaa, tulee hallituksen antaa eduskunnalle esitys koskiensuojelulain muuttamiseksi.»

Seuraavan hallituksen kauppa- ja teollisuusministeri oli Ilkka Suominen. Sovittua selvitystä ei kuitenkaan tehty. Sen ylitse kävi vahvempi sopimus. Hallitusneuvotteluissa SDP kaiken muun ohella vaati kokoomukselta sitoumuksen, ettei Kollajan ja Vuotoksen allashankkeita oteta esille.

Ahon hallituksessa ministerit Salolainen ja Pietikäinen ovat jatkaneet allashankkeiden vastustamista. Vuotoksesta päätös on kuitenkin saatu aikaan. Tätä kirjoitettaessa Kollajan altaan ja turvevoimalan kohtalo on edelleen avoin.

Toinen esimerkki Matti Ahteen omituisesta ympäristöpolitiikasta on se, että hän vastusti oikotien rakentamista Kajaanista Ouluun. Syynä oli se, että tien rakentamisen yhteydessä olisi rakennettava silta yhden Oulunjärven salmen yli; silti puhutaan epätarkasti »Oulunjärven ylitystiestä».

On varmaa, että silta—tai tunneli—voidaan rakentaa siten, ettei Oulunjärven tila siitä kärsi. Oulunjärvi on säännöstelty voimataloutta varten, joten luonnontilaisesta vesistöstä ei ole kysymys.

Kun oikotietä ei ole voitu rakentaa, kulkee Oulun ja Kajaanin välinen vilkas liikenne järven ympäri, mistä kertyy ylimääräistä matkaa runsaat 20 kilometriä. Tietä käyttävät autot aiheuttavat alueen luonnolle suuren saastekuorman — mutta tämä ei ole ympäristöministeriötä huolestuttanut.

Kaiken huippu oli Hailuodon siltaa koskenut kiista. Tarjolla oli mahdollisuus rakentaa Hailuotoon edullinen, kiinteä tieyhteys, jota saaren asukkaat halusivat. Ympäristöministeriö ei tätä hyväksynyt, vaan edellytti, että lossiyhteys säilytetään ja hankitaan paikalle entistä suurempi lautta.

Lauttaratkaisu oli kalliimpi kuin kiinteä maatieyhteys. Lisäksi se oli ympäristönsuojelun kannalta huonompi. Väylä mantereelta Hailuotoon on niin matala, että se oli ruopattava. Kun pohjamaat liikkuvat ja kun maa nousee Pohjanlahdella senttimetrin verran vuodessa, on väylä ruopattava muutaman vuoden välein, jolloin pohjaan painuneet Oulun ja sen teollisuuden mereen laskemat saasteet kaivetaan esiin. Tämäkö on ympäristön kannalta katsoen parempi vaihtoehto kuin sillan rakentaminen? Joku irvileuka sanoikin, että Hailuotoon rakennettava lauttayhteys on ensimmäinen, jonka vieressä kulkee kevyen liikenteen väylä — ruoppauksista syntyvä maavalli.

Nämä ovat vain esimerkkejä siitä tavasta, jolla Matti Ahde Pohjois-Suomen asioita hoiti. Seurauksena oli, että SDP:n kannatus suorastaan romahti sekä Lapin että varsinkin Oulun läänissä. Eikä hänen ympäristöpolitiikkansa purrut etelässäkään, SDP hävisi kautta maan.

Vaalien jälkeen Matti Ahteesta tuli eduskunnan puhemies. Siinä tehtävässä hän onnistui hyvin — kunnes Kalevi Sorsa hänet siitä syrjäytti.

Kitkaa suhteissa Mauno Koivistoon

Helmikuussa 1985 poliittisten toimittajien yhdistys järjesti turvallisuuspoliittisen seminaarin, johon minut oli pyydetty alustajaksi. Tässä yhteydessä toistin Tukholmassa 7.12.1984 esittämäni ajatuksen Pohjois-Euroopassa sovellettavista luottamusta ja turvallisuutta lisäävistä toimenpiteistä. Nytkin kytkin idean Tukholman konferenssin tuloksiin todeten, ettei ole poissuljettua, että Pohjolassa voitaisiin Tukholman konferenssitulosten valossa pyrkiä »mahdollisesti vielä pitemmälle meneviin, erityisesti tälle alueelle soveltuviin luottamusta ja turvallisuutta vahvistaviin toimiin». Esitettyyn kysymykseen vastasin, ettei näitä toimia voida tässä vaiheessa vielä yksilöidä:

»Ensin on odotettava Tukholman konferenssin tuloksia. Kuitenkin asianomaisille hallituksille on syytä jo tässä vaiheessa esittää ajatus siitä, onko Tukholman konferenssin tulos mahdollista ylittää Pohjolan osalta. Ajatus on tarkoitettu mahdollisia jatkokeskusteluja varten.»

Tulkitsin puheenvuorossani Pohjolan vakaaseen tilanteeseen liittyviä osatekijöitä siten, että »itse asiassa monet Pohjolan nykyisen turvallisuusasetelman piirteet ovat luonteeltaan juuri luottamusta ja turvallisuutta ylläpitäviä tekijöitä». Tällä viittasin erityisesti Suomen ja Ruotsin puolueettomuuteen sekä niihinomaehtoisiin rajoituksiin, joita Pohjolan NATO-maat olivat mm. ydinasepolitiikassaan omaksuneet.

Suomenmaa-lehden YYA-erikoisnumerossa 4. huhtikuuta 1985 julkaistiin minun haastatteluni, jossa toistin aikaisemmin sanomaani, mutta jotakin uuttakin tuli esiin:

»Ajatuksemme on, että Pohjois-Euroopassa voitaisiin päästä pitemmälle meneviin luottamusta lisääviin toimiin kuin mistä Tukholmassa koko Eurooppaa koskien voidaan sopia.»

»Ehdotus on periaateidea, jonka toteuttaminen käytännössä voi tulla ajankohtaiseksi vasta siinä vaiheessa kun Tukholman konferenssin tulokset alkavat hahmottua. Tässä vaiheessa ei ole mahdollisuutta eikä syytäkään ryhtyä esittämään ehdotuksia yksilöidyistä toimenpiteistä. Eikö näistä erityisesti Pohjois-Eurooppaa koskevista toimenpiteistä voitaisi neuvotella Tukholman konferenssissa?

Ilmeisesti ei voida, sillä osa valtuuskunnista tulkitsee Tukholman konferenssin mandaattia siten, ettei tällaisia subregionaalisia, Euroopan jotakin osa-aluetta koskevia toimenpiteitä voida siellä käsitellä.

Onko Suomi ottanut tämän uuden ajatuksen esille sen vuoksi, ettei vyöhykehanke ole viime aikoina edennyt. Suunnataanko aktiviteetti tästä syystä uusiin kysymyksiin? Onko siis syytä yhtyä siihen käsitykseen, jonka eräs lehti hiljakkoin esitti, että ajatus ydinaseettomasta vyöhykkeestä on menettänyt ajankohtaisuutensa?

Pohjolan ydinaseeton vyöhyke ei ole mitenkään menettänyt ajankohtaisuuttaan, vaan vyöhykkeen muodostaminen on edelleen Suomen ulkopolitiikan keskeinen tavoite. Avaramman näkökulman avaaminen Pohjois- Euroopan turvallisuuskysymyksiin ei myöskään mitenkään heikennä PYV-hankkeen asemaa ulkopolitiikkamme kokonaisuudessa.

Ajatus Pohjois-Eurooppaa koskevista turvallisuutta ja luottamusta lisäävistä toimenpiteistä tähtää kokonaisvaltaiseen Pohjolan turvallisuuskysymysten tarkasteluun. Tämä olisi luonteva jatko sille työlle, jota Tukholman konferenssiprosessissa tehdään koko Euroopan puitteissa.»

Pohjoiseurooppalaisia LTL-toimenpiteitä käsiteltiin tämän jälkeen julkisuudessa aina silloin tällöin. Voimakkaammin asia sai julkisuutta marraskuun lopulla 1985, jolloin Kööpenhaminassa järjestettiin Pohjolan ydinaseetonta vyöhykettä koskeva parlamentaarikkokonferenssi. Olin mukana, pidin alustuksen ja annoin haastatteluja.

Alustuksessani kerroin, että Suomen ulkoasiainministeriö on asettanut virkamiestyöryhmän tutkimaan Pohjolan ydinaseettoman vyöhykkeen muodostamiseen liittyviä näkökohtia. Kiinnitin huomiota Norjan vastaavaan kansalliseen selvitykseen ja siihen, että raportissa käsiteltiin myös Tukholman konferenssissa esillä olleita luottamusta ja turvallisuutta lisääviä toimia. Otin raportista lainauksen:

»Norjan tulee erityisen maantieteellisen ja turvallisuuteen liittyvän asemansa johdosta painottaa toimia, jotka voivat johtaa maavoimien toimintoja koskevan ilmoitusvelvollisuuden toteutumiseen alhaisemmalla joukkojen tasolla. Myös maihinnousuoperaatiot tulee sisällyttää ennakkoilmoitusvelvollisuuden piiriin. Tavoitteena tulee olla pohjoismaisen alueen vakauden edistäminen, millä olisi suuri merkitys pidemmällä tähtäyksellä vyöhykejärjestelyn toteutumismahdollisuuksia ajatellen.»

Kerroin kiinnittäneeni huomiota raportin tähän osaan sen vuoksi, että olin vuotta aikaisemmin viritellyt »keskustelua siitä mahdollisuudesta, että Pohjois-Eurooppaa varten voitaisiin Tukholman konferenssin tulosten valossa sopia sellaisista luottamusta ja turvallisuutta lisäävistä toimista, jotka menisivät pitemmälle kuin koko Euroopassa sovellettavat toimet». Jatkoin:

»Vaikka Tukholmassa esittämäni ajatus herätti melkoista julkista huomiota, ei sitä ole sanottavasti kommentoitu. Tämän vuoksi oli mielenkiintoista lukea Norjan UD:n valtiosihteerin Torbjom Froysnesin Ruotsissa 22.10. pitämä puhe. Tästä puheesta samoin kuin eräistä muista norjalaiskommenteista käy ilmi, että on tulkittu virheellisesti minun ehdottaneen Pohjoismaiden keskinäisiä järjestelyjä. Tosiasiassa puhuinPohjois-Euroopasta ja tarkoitin selvästi järjestelyjä, jotka koskisivat myös Neuvostoliiton aluetta. Kysymykseen tulisivat siis toimet, jotka olisivat muuten luonteeltaan samanlaisia kuin yleisesti Euroopassa toteutettavat luottamusta ja turvallisuutta lisäävät toimenpiteet, mutta ne olisivat pitemmälle vietyjä ja niitä sovellettaisiin vain Pohjois-Euroopassa.»

Kööpenhaminan konferenssin jälkeen presidentti Mauno Koivisto otti kriittiseen sävyyn esille pitämäni puheen ja lehdistölle antamani lausunnot. Hän halusi tietää, olinko valmistellut puheeni virkamiesten kanssa.

Vastasin, ettei Kööpenhaminassa tullut esille mitään uutta, vaan olin vain toistanut saman, minkä olin sanonut usein aikaisemminkin. Kerroin, että puhe oli valmisteltu normaalilla tavalla ministerin ja virkamiesten yhteistyönä. Lisäksi kerroin, että asiasta on valmistumassa perusteellinen muistio.

Jälkikäteen lähetin presidentille kirjeen ja sen mukana materiaalia erityisistä Pohjois-Eurooppaa koskevista turvallisuutta ja luottamusta lisäävistä toimenpiteistä. Liitteistä kävi ilmi, mitä olin tästä asiasta siihen mennessä sanonut ja kirjoittanut. Ensimmäinen papereista oli Tukholmassa edellisen vuoden joulukuussa pitämäni puhe, jossa olin esittänyt perusajatuksen ensimmäisen kerran. Muistutin presidenttiä siitä, että idea oli alun perin ollut virkamiesten kehittämä ja että hän oli aikoinaan saanut puheeni tarkistettavaksi. Lopetin kirjeeni näin:

»Läjän pohjalla on mainitsemani muistio. Se on vielä luonnosvaiheessa, mutta siinä määrin valmis, että se voitiin panna jakoon ja toimittaa myös Sinulle.

Kuten oheisista asiakirjoista käy ilmi, olen esittänyt periaatteellisen idean, jota ei ole ryhdytty julkisuudessakonkretisoimaan. Muistiota ryhdyttiin laatimaan jo viime kesänä siitä syystä, että Tukholman konferenssin työn edistyessä siitä voi syntyä keskustelua, johon on syytä varautua.»

Kirjeessä mainitsemani muistio oli Jaakko Laajavan ja Seppo Pietisen laatima 15-sivuinen asiakirja.

Tähän asia presidentin ja minun välillä jäi. Siihen palattiin uudelleen seuraavana syksynä laajemmassa asiayhteydessä.

Keväällä 1985 minulla oli kaksi tärkeää ulkoministerivierasta, Roland Dumas Ranskasta ja Shintore Abe Japanista. Kumpaankin vierailuun liittyi erikoisia piirteitä.

Dumas oli tulossa suoraan Brysselistä, missä oli koolla Euroopan yhteisön ministerineuvosto. Kokous viipyi niin pitkään, että virallinen päivällinen pidettiin ilman päävierasta. Rouva kuitenkin oli paikalla. Päivällinen ja itse vierailu sujuivat hyvin.

Abe kävi silloin pääministerikampanjaa ja halusi saada itselleen myönteistä julkisuutta. Hän halusi kanssani saunan lauteille kuvattavaksi. Kieltäydyin kahdesti. Kun hän pyysi kolmannen kerran, ajattelin, että näin pienen maan ulkoministerin on pakko uhrautua. Niin me saunoimme ja kuvat levisivät paitsi Japaniin, myös muualle maailmaan Argentiinaa myöten. Abesta ei kuitenkaan tullut pääministeriä.

Toukokuun alkupuolella matkustin Meksikoon, Venezuelaan ja Argentiinaan. Ne olivat osa 1980-luvun ulkopolitiikkamme avauksista Euroopan ulkopuolelle.

Kesällä 1985 järjestettiin Suomessa ETYK:in päätösasiakirjan allekirjoittamisen 10-vuotisjuhla. Aluksi näytti mahdolliselta, että juhlakokous voisi nousta huipputasolle, mutta valmistelujen edetessä tämä osoittautui mahdottomaksi. Niinpä oli tyytyminen ulkoministeritasoon. Kerroin asiasta presidentti Koivistolle ja ehdotin, että kutsut lähetettäisiin tämän mukaisesti.

Olin hyvin yllättynyt, kun presidentti reagoi kielteisesti ja moitti minua siitä, että olin tieten tahtoen pyrkinyt alempaan osallistumisen tasoon. Kiistin tämän ja ehdotin, että hän keskustelisi asiasta alivaltiosihteeri Klaus Törnuddin kanssa. Vetäydyin sivuun, olin loukkaantunut. Tämä tapaus hieman viivästytti kutsujen lähettämistä.

Juhlakokous onnistui erinomaisesti. Järjestelyt oli hoidettu hyvin, säät suosivat meitä.

Juhlakokouksen julkisuuskärki oli Neuvostoliiton uusi ulkoministeri Edouard Shevardnadze, joka oli täällä ensimmäistä kertaa länsilehdistön ulottuvilla. Aurinkoisella olemuksellaan hän valloitti koko lehdistön. Minulla oli isäntänä tilaisuus tavata kaikki vieraani kahden kesken.

ETYK:in juhlakokouksen jälkeen julkaistut ensimmäiset presidenttigallupit antoivat minulle hyvät lukemat.

Lastemme henkinen ia aineellinen perintö

Kesäkuun lopulla 1985 puhuin jälleen kerran keskustanuorten suvijuhlilla, tällä kertaa Saarijärvellä. Olin juuri osallistunut sukukokoukseen ja siinä yhteydessä pohtinut kansainvälistymisen vaikutuksia ihmisten asenteisiin ja käyttäytymiseen. Jaoin ajatukseni yleisöni kanssa:

»Kansainvälisen tiedonvälityksen vahvistumisen on pelätty johtavan kansallisen kulttuurin rappeutumiseen. Valtakunnallisten yhteyksien lujittumisen ja kansainvälistymisen on pelätty johtavan rikkaiden maakunnallisten kulttuurien tuhoon.

Näin ei kuitenkaan näytä käyvän. Raju ihmisten tietoisuuden laajeneminen valtakunnalliselle ja kansainväliselle tasolle on jo synnyttänyt terveen vastavaikutuksen. Jo runsaan vuosikymmenen ajan pitäjä- ja maakuntahenki ovat eläneet kukoistuskauttaan. Lukuisat paikalliset ja maakunnalliset kulttuuritapahtumat ovat tästä oivana osoituksena. Ja viime vuosien uusi ilmiö on sukututkimuksen ja sukukokousten suuri suosio. Ihmisyyden kehitystarve iskee takaisin. Ihmisestä ei ole tulossa nimetöntä, suvutonta, koditonta, isänmaatonta kansainvälistä olentoa, vaan ihmisyyden ja sen kehitystarpeen mukaisesti juuremme pureutuvat yhä lujemmin isänmaan ja kotiseudun kamaraan.

Näyttää olevan niin, että kansainvälistymiskehityksen myötä ihminen jäsentyy oikealla tavalla ympäristöönsä: perheeseen, sukuun, kotiseutuun, omaan maakuntaan, isänmaahan ja ihmiskuntaan. Nämä eivät ole toisiaan pois sulkevia tekijöitä, vaan ne kuuluvat tasapainoisena kokonaisuutena jokaisen kypsän ihmisen elämään.

Lisääntyvä kiinnostuksemme omaa sukuamme kohtaan on myönteistä senkin vuoksi, että tällä tavoin meille avautuu näköala sukupolvesta toiseen, ylisukupolvinen tietoisuus. Tämä sama meillä tulisi olla myös tulevaisuuden suuntaan. Meidän tulisi aina pohtia sitä, kuinka tekemisemme ja tekemättä jättämisemme vaikuttavat paitsi omamme myös tulevien sukupolvien elämään. Me voimme sukukokouksissamme yleensä tyytyväisin mielin ja ihaillen tutkia esivanhempiamme työtä ja koko elämää. Joskus meidän on hyvä pysähtyä pohtimaan, millaisin aatoksin meidän jälkeemme tulevat sukupolvet arvioivat meidän edesottamuksiamme.»

Totesin, että jokainen sukupolvi jättää jälkeensä sekä aineellisen perinnön että henkisen ja sosiaalisen perinnön. Aluksi paneuduin asian aineelliseen puoleen:

»Tähän mennessä on totuttu ajattelemaan, että sukupolvien saatossa aineellinen perintö jatkuvasti karttuu. Nykypäivän vanhemmat voivat tukea lastensa oman elämän käynnistymistä tuntuvasti enemmän kuin aikaisemmin. Samoin on koko kansallisvarallisuuden laita: sukupolvesta toiseen aineelliset elinehdot ovat kohentuneet. Tämän kehityksen ripeyttä emme aina edes jaksa muistaa. Vaikka tunnen itseni vielä kovin nuoreksi ja samaistun nuorisoon, voin minäkin kertoa siitä, kuinka niukkaa elämä oli minun ikäluokalleni ihmisten lapsuuden ja heräävän nuoruuden päivinä nykyisiin oloihin verrattuna.

1970- ja 1980-luvuilla suhtautuminen aineelliseen perintöön on muuttunut. Tietoisuus luonnonvarojen rajallisuudesta ja elinympäristön pilaantumisesta on synnyttänyt vakavan kysymyksen: jättääkö nykyinen polvi lapsilleen ja heidän jälkeensä tuleville köyhtyneen maan ja maailman, jättääkö nykyinen polvi jälkeensä elinkelvottomaksi pilaantuneen luonnon.

Vielä muutama vuosi sitten ennuste oli synkkä. Voimakkaasti kasvavan ihmiskunnan vääjäämätön pyrkimys aineellisen kulutuksen ja tuotannon lisääntymiseen näytti johtavan jo lähivuosikymmeninä umpikujaan.

Viime vuosien nopea tekninen kehitys on muuttanut näkemyksiä luonnontalouden tulevaisuudesta. Ennen muuta tieto- ja materiaalitekniikan uraauurtavien keksintöjen ansiosta luonnonvaroja kyetään nyt aika tavalla säästämään. Samalla ympäristönsuojelu on voimakkaasti tehostumassa. Nämä ovat rohkaisevia toivon näköaloja. Samalla on kyllä painokkaasti todettava, ettei perusasetelma ole miksikään muuttunut: jatkuvasti kasvavan ihmiskunnan jatkuvasti kasvava aineellinen kulutus ei ole mahdollista vaikka uuden tekniikan saavutukset käytettäisiin kuinka tahansa tehokkaasti hyväksi.

Jotta nykyisen sukupolven aineellinen perintö olisi kelvollinen, tarvitaan määrätietoista toimintaa ennen muuta juuri luonnonvarojen järkiperäisen käytön ja tehokkaan ympäristönsuojelun hyväksi. Ympäristönsuojelussa puolestaan alkaa olla korkea aika käydä tehokkaasti käsiksi pääkysymyksiin. Alkuperäisen luonnon arvokkaiden yksityiskohtien säilyttäminen on toki tärkeää, mutta se ei saa johdattaa huomiota sivuun ydinasioista, luonnon ja ihmisen suojelemisesta saastumista vastaan. Metsien vaurioituminen ja metsäkuolemat osoittavat kouriintuntuvasti, kuinka vakavasti elinympäristö on jo pilaantunut.

Ympäristönsuojelu tulee ottaa huomioon koko yhteiskunnan kehittämisessä. Koko yhteiskunta on rakennettava kestävien luonnontalouden periaatteiden mukaisesti Esimerkiksi keskittymistä ehkäisevä aluepolitiikka on samalla aktiivista, tehokasta ympäristönsuojelua.»

Mutta aineellisen perinnön lisäksi jätämme lapsillemme myös henkisen ja sosiaalisen perinnön. Korostin sitä, että lastensa kasvattajina vanhemmilla on tietysti omakohtainen ja ensisijainen vastuu siitä perinnöstä, joka heidän lapsilleen siirtyy. Oma vastuunsa on luonnollisesti myös koululla. Mutta laajemmin ajatellen siirtyy koko nykypäivän kulttuuri hyvine ja huonoine piirteineen uuden sukupolven alkupääomaksi. Jatkoin:

»Lasten kasvattaminen ja nuorten varttuminen noudattaa yleensä säännönmukaisuuksia, jotka ovat olleet aina olemassa. Jos jaksamme rehellisesti palauttaa mieliimme oman lapsuutemme ja nuoruutemme murrosvaiheen, tunnistamme lastemme käyttäytymisestä omatkin kasvukipumme. Yksilöllisiä eroja toki on, mutta yleinen kaava on sama.

Lasten ja nuorten kasvuympäristö on epäilemättä nyt aikaisempaa vaikeampi. Vanhemmilla ei ole työelämän muutosten ja ylettömästi lisääntyneiden muiden kiireiden vuoksi enää aikaa lapsilleen yhtä paljon kuin aikaisemmin. Useimmiten tätä puutetta eivät voi nykyään korvata isovanhemmatkaan.

Suurin kielteinen muutos kuitenkin lienee se, että koko kulttuurimme on henkiseksi ja sosiaaliseksi perinnöksi kovin sekava ja ristiriitainen. Tarjolla ei ole selvää normistoa, jonka mukaan voi elää. Tarjolla ei ole turvallista elämänpolkua, jonka mutkat voisi ennakolta oppia tai aavistaa. Nuoret saavat vastaanottaa yllin kyllin tietoa ja teorioita, mutta elämäntaidollista opastusta on niukalti tarjolla. Elämälle tärkeitä kokonaisuuksia ei ole näissä oloissa helppo oppia ymmärtämään. Elämän viisautta joudutaan ehkä entistä enemmän hankkimaan kantapään kautta. Ja kaiken yllä leijuu koko ihmiskunnan suurten ongelmien — asevarustelun, luonnon saastumisen, luonnonvarojen ehtymisen, köyhyyden ja nälän — luoma uhka.»

Kalevi Sorsan »laajemmat kammarit)»

Kun palasin elokuussa 1985 kesälomaltani Helsinkiin, sain kuulla tietoja sosialidemokraattien ja kokoomuksen yhteydenpidosta, joka tähtäsi näiden puolueiden keskinäiseen hallitusyhteistyöhön seuraavien eduskuntavaalien jälkeen.

Tiedot eivät olleet yllättäviä. Nämä kaksi puoluetta olivat jo aikaisemmin tunteneet vetoa toisiinsa. Sosialidemokraatit olivat avanneet tietä uusille hallituspohjille jo vuoden 1981 puoluekokouksessaan. Minulla oli se käsitys, että uutta hallituspohjaa olisi ehkä yritetty jo vuonna 1983, jos kokoomus olisi menestynyt silloisissa vaaleissa paremmin.

Vuoden 1985 kuluessa alkoi näyttää yhä ilmeisemmältä, että seuraavien eduskuntavaalien jälkeen olisi mahdollisuuksia erilaisiin enemmistöhallituksiin. SKDL:n kannatus oli alentunut ja SKP oli jakautumassa kahtia, joten muut puolueet tulisivat lisäämään paikkamääräänsä. Eduskuntaan näytti olevan muodostumassa selkeä ei-sosialistinen enemmistö. Mutta yhtä lailla näytti olevan muodostumassa kokoomuksen ja SDP:n enemmistö. Ja punamultapohja ainakin säilyttäisi voimansa.

Sosialidemokraatit olivat kyllästyneet siihen, että keskustasta oli kasvanut heille tasavertainen yhteistyökumppani. Presidenttipuolueen asema ei ollut antanut puolueelle sen toivomaa ylivalta-asemaa. Kokoomus olisi heille helpompi kumppani.

Syksyn budjettiriihi oli aikaisempaakin kovempi. Sosialidemokraatit olivat jo alkuvuodesta koventaneet otteitaan esittämällä valtiontalouden kannalta mahdottomia vaatimuksia. He lähtivät siitä, että Ahti Pekkala ja keskusta saisivat ne torjua.

Budjettiriihen suurimmat kiistat liittyivät verotuksen uudistamiseen. Keskiryhmät ajoivat läpi veropaketin, jolla pienyritysten verotusta tuntuvasti kevennettiin ja varallisuusvero poistettiin lähes kokonaan. Tämän yrittämistä ja säästämistä kannustavan ratkaisun vastapainoksi hyväksyttiin varsin lievä myyntivoittovero. Tuloratkaisun helpottamiseksi kevennettiin myös tuloverotusta. Tätä veropolitiikan kokonaisuutta SDP:n oli vaikea niellä.

Budjettiriihen loppuvaiheessa syntyi kärhämä nuorten hammashuollon järjestämisestä.

Keskustapuolueen ministeriryhmä oli antanut tässä asiassa tukensa Eeva Kuuskoski-Vikatmaalle. Ennen loppuvaiheen neuvotteluja muistutin meitä »budjettikoplassa» edustanutta Toivo Yläjärveä siitä, ettei sopimusta saa tehdä ellei hammashoitoasia ole mukana. Kopla kuitenkin teki sopimuksen vastoin päätöstämme. Yläjärvi väitti, ettei näillä voimasuhteilla voitu enempää saada. Eeva pani asian kovasti pahakseen.

Totesin ministeriryhmässä, ettei koplassa syntynyt ratkaisu ole hyväksyttävissä. Neuvottelin asiasta Sorsan kanssa. Totesin, ettei sopua synny, ellei nuorten hammashoidosta päästä meitä tyydyttävään ratkaisuun. Pakon edessä Sorsa taipui ja järjestelmällinen nuorten hammashuolto pääsi silloin käyntiin.

Tästäkin tapauksesta syntyi julkisuuden mielikuvia. Sosiaali- ja terveysministeri sai paljon myönteistä julkisuutta läpiajamastaan tärkeästä terveyspoliittisesta uudistuksesta. Puolueen ja ministeriryhmän puheenjohtajaa moitittiin entistä enemmän sopimusten rikkojaksi ja mahdottomaksi yhteistyökumppaniksi.

Vuoden 1985 budjettiriihi jäi valtiovarainministeri Ahti Pekkalan viimeiseksi. Hänellä oli vielä kova työ paimentaa budjettiesitys läpi eduskunnan. Vaikeuksia aiheutti ennen muuta SDP:n sisäinen hajanaisuus.

Helmikuun alussa 1986 päättyi Ahti Pekkala ansiokas valtiovarainministerin ura. Hän on maamme pitkäaikaisin valtiovarainministeri, joka valmisteli peräti seitsemän budjettiesitystä. Hänen työtään jatkoi pankinjohtaja Esko Ollila.

Vuoden 1985 budjettiriihen kokemukset — varsinkin siinä tehdyt veroratkaisut — vahvistivat SDP:n tahtoa hallituskumppanin vaihtamiseen.

Lokakuun alussa ilmestyi Turun Sanomissa ja Savon Sanomissa Kalevi Sorsan haastattelu, jossa hän availi ovia hallitusyhteistyölle SDP:n ja kokoomuksen välillä. Ehdoksi hän pani vain sen, että kokoomus tunnustaa olevansa »urbaani kaupunkilainen keskustapuolue». Kysymys oli nimenomaan mahdollisuudesta korvata keskustapuolue kokoomuksella; kolmen suuren hallituksen Sorsa torjui. Sorsan haastattelussa tuli julki — vaikkakin varovaisesti muotoillen — se, mitä tiesimme kabineteissa puhutun.

Syksyn mittaan keskustapuolueen johto antoi tukensa keskustapuolueen ja sosialidemokraattien välisen yhteistyön jatkamiselle ja ehdotti jälleen pohjan laajentamista kokoomuksen suuntaan. Me vetosimme sosialidemokraatteihin yhteistyön jatkamiseksi ja sen laajentamiseksi.

Yhden näistä puheenvuoroista käytin itsenäisyyspäivän juhlalounaalla valtioneuvoston juhlahuoneistossa. Presidenttipari oli kunniavieraana. Minun tehtäväni oli kiittää ruuasta. Tässä puheessani toin voimakkaasti esiin punamultayhteistyön ansiot ja korostin, että sitä olisi jatkettava. Iltapäivällä kirjoitin presidentti Mauno Koivistolle kirjeen, jonka toimitin saman tien perille. Näin kirjoitin:

»Ryhdyn kirjoittamaan Sinulle epätavalliseen aikaan. Jotenkin minusta tuntuu, että juuri tänään, Suomen 40. sodan jälkeisenä itsenäisyyspäivänä on hyvä panna paperille se, mitä mielessäni näinä aikoina liikkuu. Tämä kirje on tavallaan jatkoa lounaalla pitämälleni puheelle.

Tiedän, että sosialidemokraattisen puolueen ja kokoomuksen välillä on käyty viime kuukausina korkealla tasolla keskusteluja näiden puolueiden välisestä yhteistyöstä muun muassa pitäen silmällä seuraavien eduskuntavaalien jälkeistä tilannetta. Suoranaista näyttöä tai todisteita minulla ei ole. Siksi ja silti totean vain: tiedän.

Kalevi Sorsan mahdollisesta osuudesta asiaan en uskalla esittää arviota. Mieleeni on kuitenkin painunut

Sorsan taannoinen Turun Sanomien haastattelu, jossa Sorsa väläytti sitä mahdollisuutta, että kokoomus voisi tietyin edellytyksin ottaa keskustan paikan hallituksessa.

Ylle merkitty tieto on minua kauhistuttanut. Ei sen vuoksi, että pelkäisin oman puolueeni puolesta. Kokoomuksen ja SDP:n yhteishallitushan saattaisi antaa meille jopa mahdollisuuden tasokorotukseen kannatusluvuissa. Sen sijaan tuollaiset kaavailut ovat maan etua ajatellen vaarallisia. SDP:n yritys nujertaa kovin kilpakumppaninsa käyttäen oikeistoa käsikassarana synnyttäisi repivän taistelun, joka olisi varmasti maalle vahingoksi.

Tietysti kokoomuksen olisi joskus tulevaisuudessa voitava osallistua hallitukseen. Parhaimmin tämä kävisi päinsä laajentamalla nykyistä hallituspohjaa oikealle päin. TS:n haastattelussa Sorsa torjui tämän vaihtoehdon sanomalla jotenkin siihen tapaan, että SDP olisi tuollaisessa hallituksessa vain takuumiehenä. Kuinka niin takuumiehenä? Minkä takuumiehenä? Eikö SDP olekaan sitä mieltä, että kunkin puolueen tulee olla hallituksessa edustettuna omalla parlamentaarisella voimallaan?

Toinen vaihtoehto on se, että kokoomus olisi hallitus- yhteistyössä vain keskustan tai vain SDP:n kanssa. Tähän ratkaisuun voitaisiin päätyä siinä tilanteessa, että joko keskustapuolue tai SDP olisi jostakin syystä levon ja/tai oppositiokauden tarpeessa. Ainakaan keskustan osalta tällainen tilanne ei ole näköpiirissä, jos sen sijaan keskusta tai SDP tieten tahtoen rikkoo näiden ryhmien keskinäisen yhteistyön ja pyrkii pelaamaan kokoomuskortilla toista osapuolta vastaan, syntyy raju taistelu, joka voi vakavasti loukata kansallisia etujamme.

Seuraavissa eduskuntavaaleissa SKDL menettänee noin kymmenen eduskuntapaikkaa, kun SKP hajoaa.

Tämänkin vuoksi sekä SDP että keskusta saanevat vaaleissa lisää kansanedustajia. Osa kommunistien menetyksestä tulee vasemmiston sisäisenä siirtymänä SDP:n hyväksi. Jos keskustan vaaliyhteistyö onnistuu suunnitellulla tavalla, jää oikeiston eduskuntapaikkojen lisäys hyvin vähäiseksi. Voi hyvinkin olla, ettei kokoomuksen ja SKDL:n yhteinen voima riitä edes määrävähemmistöksi. Vihreiden menestymisestä riippuu, yltääkö nykyinen pohja keskustan yhteistyösuositukset huomioon ottaen määräenemmistöön. Näissäkö oloissa pitäisi lähteä seikkailemaan uusilla yhteistyörakennelmilla?

Keskustapuolue pitää yhteistyötä sosialidemokraattien kanssa Suomen kannalta katsoen hyvin arvokkaana ja omalta kannaltaan katsoen edullisena. Tämä yhteistyö on ollut, on ja tulee olemaan meille ensisijainen vaihtoehto, johon vilpittömin mielin pyrimme. Näin on myös seuraavien eduskuntavaalien jälkeen.

Ymmärrän hyvin, että sosialidemokraatteja usein ärsyttää meidän vahva asemamme aivan kuten meitä usein harmittaa SDP:n vahva asema. Meidän tulisi kuitenkin aina nähdä toinen toisemme realiteettina, jota ei voi muuksi muuttaa. Meidän on siedettävä toisiamme ja oltava yhteistyössä toistemme kanssa Suomen edun, mutta myös oman etumme vuoksi.

Näissä mietteissä vietän Suomen 68. itsenäisyyspäivää.»

Mauno Koivisto ei reagoinut tähän kirjeeseen millään tavoin. Pidin tätä merkittävänä asiana sen vuoksi, että siihen mennessä hän oli aina ottanut puheeksi vähemmänkin tärkeät kirjalliset viestini. Tästä vedin sen johtopäätöksen, että hän oli tietoinen SDP:n ja kokoomuksen yhteyksistä ja jotenkin mukana tässä ajatuksessa.

Syyskausi 1985 ei ollut vierailuvaihdon suhteen kovin vilkas. Elokuun loppupuolella sain vieraakseni Egyptin toisen ulkoministerin Boutros Boutros-Ghalin, josta sittemmin tuli YK:n pääsihteeri. Lokakuulla YK-matkani jälkeen olin mukana presidentin seurueessa, kun hän suoritti virallisen vierailun Itävaltaan. Marraskuun alussa Helsingissä teki välilaskun Yhdysvaltain ulkoministeri George Schultz, jonka tapasin yhdessä presidentin kanssa.

Vuoden 1986 alkupuoli oli vierailuvaihdon suhteen hyvin vilkas kausi. Suoritin kolme eri matkaa, jotka suuntautuivat lähinnä Lähi-itään ja Välimeren alueelle.

Tammikuussa vierailin Egyptissä, Keniassa ja Zimbabwessa. Ensin mainittu kuului Lähi-idän vierailujen kokonaisuuteen, mutta sillä oli myös kehitysyhteistyöperusteet. Keniassa vierailin ennen muuta kehitysyhteistyön vuoksi, Zimbabwessa luotiin yhteistyösuhteet pohjoismaiden ja etulinjan maiden yhteistyöjärjestön SADCC:n välille.

Maaliskuussa vierailin Kreikassa, Kyproksella ja Israelissa. Toukokuussa vuorossa olivat Syyria, Libanon, Jordania ja Turkki.

Kolmella matkallani tulin vierailleeksi kaikissa niissä maissa, jotka ovat Lähi-idän ja Kyproksen kriisien merkittäviä osapuolia.

Tässä näkyy Suomen politiikan viisaus ja asemamme vahvuus. Meillä on hyvät suhteet kaikkiin näihin maihin. Maailmassa ei ole montakaan ulkoministeriä, joka olisi voinut tehdä samat matkat.

Minulle vierailu Israeliin oli erityisen tärkeä. Olin ollut hyvin pahoillani siitä, että meillä ei ollut Israelin kanssa asianmukaisia suhteita, kun taas moniin alueen arabimaihin suhteemme olivat hyvinkin läheiset. Moshe Dayanin saama vastaanotto vuonna 1978 oli meille häpeäksi. Osana hyvin suunniteltua kiertomatkaa saatoin mennä Israeliin ilman, että arabimaat olisivat protestoineet. Olin ensimmäinen korkean hallitustason edustaja Suomesta, joka vieraili virallisesti Israelissa.

Isännistä johtui, että sain sen yhteydessä hyvän maineen myös palestiinalaisten ja PLO:n keskuudessa. Kun isäntäni ulkoministeri Shamir kertoi julkisuudessa Israelin vaatineen, että Suomen tulisi katkaista suhteensa PLO:n kanssa, jouduin Israelin maaperällä puolustamaan PLO:n asemaa yhtenä rauhanprosessin osapuolena. Tämän palestiinalaiset muistavat.

Kevätkaudella 1986 osallistuin presidentti ja rouva Koiviston vierailuille Sveitsiin ja Jugoslaviaan.

Jugoslaviasta palattuani kävin perusteellisen keskustelun Seppo Kääriäisen kanssa. Puoluevaltuuskunnan kokous lähestyi ja puoluekokoukseenkin oli vain pari kuukautta. Meidän oli ratkaistava, mitä päätämme hallitusasiasta. SDP oli jo neljää vuotta aikaisemmin avannut ovia muihinkin vaihtoehtoihin kuin keskustan ja vasemmiston yhteistyöhön. Tulimme siihen tulokseen, että meidän on tehtävä samoin.

Mutta puheemme meni tätä pitemmälle. Olimme kumpikin tulleet siihen tulokseen, että sosialidemokraatit ovat jo valintansa tehneet: yhteydenpito ja julkiflirtti kokoomuksen kanssa jatkuivat. Meidän kanssamme he eivät ole antautuneet luottamuksellisiin keskusteluihin. Ellei meillä olisi vaihtoehtoa, joutuisimme vaalien jälkeen kilpailemaan kokoomuksen kanssa siitä, kumpi pääsee ja millä ehdoilla SDP:n kanssa hallitukseen. Jos menisimme vaaleihin ilman selkeää profiilia, kokisimme varman tappion. Kokoomus ja SDP olivat jo hyvän aikaa nostaneet toisiaan vaalien päävaihtoehdoiksi.

Niinpä päätimme Kääriäisen kanssa, että puoluevaltuuskunnassa on puolustustaisteluun ryhdyttävä. Kissa on nostettava pöydälle. Aloimme rakentaa strategiaa, jolla turvattaisiin näköpiirissä olleen porvarillisen enemmistön vaikutusvalta vaalien jälkeisessä Suomessa. Lähdimme julkisesti ja voimakkaasti ajamaan kolmen suuren yhteistyötä.

PUOLUSTUSTAISTELU

Aloitimme asemiemme puolustamisen Turun puoluevaltuuskunnan kokouksessa 26.4.1986. Avauspuheessani lähdin liikkeelle historiasta:

»Noin kuukauden kuluttua vietetään kokoomuspuolueen oppositiossa olon kaksikymmenvuotispäivää. Tuolloin siirryttiin vaalikauden 1962−66 keskustan ja oikeiston yhteishallituksesta kansanrintaman ja punamullan kauteen, joka on katkennut vain lyhyisiin vähemmistöjä virkamieshallitusjaksoihin.

Kuluneena kahtena vuosikymmenenä yhteiskuntamme rakenne ja maamme poliittiset olot ovat voimakkaasti muuttuneet. Keskustan ja vasemmiston yhteistyö käynnistyi vuoden 1966 vaalien jälkeen, jolloin eduskunnassa oli vasemmistoenemmistö. Sittemmin vasemmiston kannatus on voimakkaasti alentunut. Ensi kevään eduskuntavaaleissa vasemmistopuolueiden ennustetaan yltävän vain hieman yli 35prosentin kannatusosuuteen. Jos kommunistit osallistuvat vaaleihin kahtena erillisenä vaaliliittona, jäänee vasemmiston yhteinen kansanedustajamäärä noin kolmannekseen eduskunnan paikkaluvusta.

Myös työmarkkinoilla muutokset ovat olleet tuntuvia. Kun vasemmiston hallitsema SAK oli vielä 1960-luvun lopulla palkansaajakentän kiistaton yksinvaltias, ovat toimihenkilöjärjestöjen asemat 1970- ja 1980-luvuilla merkittävästi vahvistuneet. Elinkeinoelämän muutokset ovat vähentäneet perinteisen työväestön osuutta ja lisänneet toimihenkilöiden osuutta koko palkansaajakunnassa. Tämän suuntauksen ennustetaan edelleen jatkuvan.

Toimihenkilöiden määrän, osuuden ja järjestövoiman kasvulla on väistämättömiä heijastusvaikutuksia poliittiseen järjestelmään: vasemmiston asema heikkenee, keskustan ja oikeiston asemat vahvistuvat. Samaan suuntaan vaikuttaa sekin, että SAK:n jäsenistön keskuudessa on nykyään entistä enemmän keskustan ja oikeiston kannattajia, jotka vaativat itselleen tasavertaisia oikeuksia ja enemmän sananvaltaa järjestöjensä päätöksenteossa.

Vaikka poliittiset voimasuhteet ja työmarkkinakentän valta-asetelmat ovat aika tavalla muuttuneet kuluneen kahden vuosikymmenen aikana, ovat sosialidemokraatit kyenneet säilyttämään itsellään hyvin suuren poliittisen vallan.

Kaiken aikaa sosialidemokraattinen vallankäyttö hallituksessa ja eduskunnassa on perustunut kiinteään yhteistyöhön SAK:n sosialidemokraattisen johdon kanssa. Mitä heikommaksi SDP:n asema on käynyt hallitus- ja eduskuntatyössä, sitä alastomammaksi on käynyt heidän yhteispelinsä SAK:n kanssa. Käytännössä tämä on näkynyt erityisesti siinä, että SDP on pyrkinyt kytkemään keskeisiä hallituksen ja eduskunnan päätäntövaltaan kuuluvia asioita laajojen työmarkkinaratkaisujen osaksi.

Tämän kevään työmarkkina-asetelmat olivat tässä suhteessa aikaisemman toistoa. Uutta oli nyt se, että ensimmäistä kertaa toimihenkilöjärjestöt olivat päänavaajina. Tämä heijastelee edellä mainitsemaani kehitystä ja osoittaa suuntaa tulevaisuudelle. Uutta oli myös se, että nyt ei ainoastaan SAK tukenut sosialidemokraattien toimintaa hallituksessa, vaan myös SDP asettui koko voimallaan ja arvovallallaan tukemaan SAK:n pyrkimyksiä. Syntyi ennen näkemätön asetelma, jossa johtava hallituspuolue ja valtionhoitajapuolue tuki yhteislakkoa ja samalla käänsi täysin selkänsä toimihenkilöjärjestöille.

Vaikka siis vasemmiston asemat ovat vuodesta 1966 lähtien selvästi heikentyneet sekä hallitus- ja eduskuntapolitiikassa että työmarkkinakentällä, on sillä ollut jatkuvasti vahva ote maan asioiden hoitoon. Vuodesta 1966 vuoteen 1976 saakka vasemmistolla oli selvä yliote hallitus- ja eduskuntapolitiikassa. Oikeiston ja SKL:n tuella toiminut keskustan vähemmistöhallitus sai käänteen aikaan. Vuodesta 1977 alkaen yhteistyö on ollut tasapainoisempaa ja keskusta on voinut olla toteutettuun politiikkaan suhteellisen tyytyväinen. Mutta kaiken aikaa vasemmistolla ja erityisesti sosialidemokraateilla on ollut kannatukseensa nähden suhteettoman paljon valtaa.»

»Muutos on saatava aikaan»

Tämän johdattelun jälkeen esitin muutoksen vaatimuksen:

»Pitkä keskustan ja sosialidemokraattien yhteistyökausi ja siitä johtuva SDP:n vahva asema on näkynyt monin tavoin yhteiskuntamme kehityksessä. Sosialidemokraatit ovat aatteensa mukaisesti pyrkineet vahvan keskittyneen valtiokeskeisen hallinto- ja suunnittelujärjestelmän luomiseen, julkisen sektorin kasvattamiseen, sosiaali- ja terveydenhuollon palvelujen järjestämiseen vain julkisen sektorin toimesta, laitospalvelujen kehittämiseen avo- ja kotihoidon asemasta, tuotannon ja väestön keskittämiseen ja niin edelleen. Nämä ovat niitä piirteitä suomalaisessa hyvinvointivaltiossa, joihin Keskusta ja — niin uskon — Suomen kansan selvä enemmistö haluaa korjausta.

Muutos on saatava aikaan. Keskusta on halunnut ja haluaa 1) voimakkaasti elvyttää yksityistä yritteliäisyyttä ja turvata perheviljelmien toimintaedellytykset, 2) asettaa selvät säännöt valtionyhtiöiden toiminnalle, 3) tasata alueellisia eroja ja tasapainottaa alueellista kehitystä, 4) kohentaa palkkauksessa jälkeen jääneiden toimihenkilöryhmien asemaa sekä lisätä jäsenten tasavertaisia oikeuksia ja vaikutusvaltaa myös SAK-laisessa ammattiyhdistysliikkeessä, 5) vallan voimakasta hajauttamista maakuntiin, maakuntaitsehallinnon nopeaa toteuttamista ja kuntien itsenäisyyden vahvistamista, 6) estää julkisen sektorin liiallisen paisumisen ja verorasituksen kasvun, 7) luoda vaihtoehtoja ja tarjota valinnan mahdollisuuden sosiaali- ja terveydenhuollon palveluja ja koulutusta järjestettäessä sekä 8) kehittää voimakkaasti kotihoitoa ja avopalveluja.

Keskusta on halunnut ja haluaa vähemmän keskittyneen, vähemmän byrokraattisen, vähemmän laitostuneen, inhimillisemmän Suomen.

Muutos on saatava aikaan.

Varmastikin te muistatte, että puhuin samaan tapaan myös vuosi sitten. Vaadin silloin konsensuksen sisällön uudistamista kansan enemmistön tahtomaan suuntaan. Muutosta ei ole kuitenkaan tapahtunut. Kauniista ja ajan hengen mukaisista puheistaan ja ohjelmistaan huolimatta sosialidemokraatit eivät ole olleet valmiit politiikkansa muuttamiseen. Tänä keväänä he ovat entistäkin tiukemmin käpertyneet vanhoillisiin ja vahvasti ideologisiin asenteisiinsa. Hallituspolitiikan linjaan, konsensuksen sisältöön, ei ole tullut esittämäämme muutosta.

Joku saattaa ehkä ajatella, että keskustapuolueen johto esittää liian ankaraa arvostelua sellaisesta hallitusyhteistyöstä, jossa keskusta on itse ollut mukana. Tästä ei mielestäni ole kysymys. Etenkin vuodesta 1977 lähtien olemme saaneet hallituspolitiikassa aikaan suhteellisen tasapainoisen asetelman, jossa keskusta ja sosialidemokraattien keskinäiset kompromissit ovat olleet meidänkin kannaltamme katsottuna varsin tyydyttäviä. Tätä kaikkea me puolustamme.

Toteutunutta hallituspolitiikan linjaa on kuitenkin tarkasteltava myös laajemmasta näkökulmasta. Kun hallituspolitiikan kompromissit on viimeisen kahden vuosikymmenen aikana tehty keskustan ja vasemmiston kesken, eivät ole riittävän hyvin edistyneet monet sellaiset uudistukset ja tavoitteet, joiden toteutumista kansan kasvava ei-sosialistinen enemmistö on pitänyt ja pitää toivottavina. Keskustan vakavat yritykset hallituspohjan laajentamiseksi ovat sosialidemokraatit päättäväisesti torjuneet.

Samaan aikaan, kun keskustapuolueen johto on esittänyt avoimen arvionsa pitkän yhtäjaksoisen punamultayhteistyökauden eräistä kielteisistä vaikutuksista ja vaatinut politiikan sisällön muuttamista, me olemme myös esittäneet vahvan tahtomme keskustan ja sosialidemokraattien yhteistyön jatkamiseen. Puoluekokouksissa me olemme viimevuosina toistaneet kantamme, jonka mukaan kannatamme laajapohjaista yhteistyötä, jonka runkona ovat keskustapuolue ja sosialidemokraatit.

Mikä on ollut sosialidemokraattien vastaus? Vuoden 1981 kesällä SDP:n puoluekokous poisti julkilausumastaan kannanoton, jonka mukaan he tavoittelevat keskustan ja vasemmiston hallitusyhteistyötä. Viime aikoina sosialidemokraatit ovat yhä avoimemmin esittäneet sitä, että sosialidemokraatit ja kokoomus saattaisivat muodostaa hallituksen. Puheenjohtaja Kalevi Sorsan haastattelu Turun Sanomissa viime syksynä on näistä kannanotoista painavin. Kuluneena kevätkautena niitä on kuultu ja nähty usein. Punamultayhteistyön puolesta sosialidemokraatit eivät sen sijaan ole esiintyneet.

Mistä tässä on kysymys? Ainoa järkeenkäypä selitys on se, että sosialidemokraatit pyrkivät keinoja kaihtamatta — vasemmiston kannatuksen alenemisesta huolimatta — säilyttämään nykyisen valtiollisen valtansa tai jopa sitä lisäämään. Sosialidemokraatit suunnittelevat sitä, että keskusta syrjäytettäisiin hallituksesta ja että he jatkaisivat hallitsemista kokoomuksen tuella.

Näissä oloissa meidänkin on syytä arvioida uudelleen puolueemme suhtautumista hallituskysymykseen. Ehdotankin, että puoluekokous määrittelisi hallitusasiaan entistä väljemmän kannan. Tavoitteenamme tulee edelleen olla mahdollisimman laajapohjainen ja toimintakykyinen enemmistöhallitus. On muodostettava hallitus, joka ottaa painavasti huomioon kansan enemmistön mielipiteet ja kykenee toimimaan tehokkaasti kansamme edessä olevien mittavien haasteiden voittamiseksi.»

Vasemmisto älähti tästä puheesta. Erityisesti vappupuhujat syyttivät minua oikealle menosta ja Kekkosen perinnön hylkäämisestä. Näin puhuivat nekin sosialidemokraatit, jotka olivat itse mukana suunnittelemassa SDP:n ja kokoomuksen yhteishallitusta ja keskustan syrjäyttämistä. Vastasin arvostelijoilleni Tampereella 7.6. pitämässäni puheessa:

»Vasemmistojohdon syytökset, että keskustan johto olisi jakamassa kansaa kahtia, kuulostavat suorastaan irvokkailta siitä syystä, että nimenomaan vasemmisto itse on syrjinyt muita puolueita ja siis jakanut kansaa kahtia. Sosialidemokraatit ovat kieltäytyneet laajentamasta nykyistä hallituspohjaa ottamalla siihen mukaan kokoomus. Sosialidemokraatit ovat siis syrjineet noin viidennestä Suomen kansasta.

Viime aikoina sosialidemokraatit ovat väläytelleet sitä mahdollisuutta — viittaan tässä erityisesti puheenjohtaja Sorsan haastatteluun Turun Sanomissa viime syksynä — ,että kokoomus voisi tulla hallitusyhteistyöhön SDP:n kanssa, mutta vain sillä ehdolla että keskusta siirretään sivuun ja ryhdytään syrjimään sitä. Myös tämä merkitsisi kansan jakamista ja kokoomuslaisia vielä suuremman kansanosan sulkemista hallitusyhteistyön ulkopuolelle. Ja kaiken tämän jälkeen SDP:n johto syyttää keskustapuoluetta kansan jakamisesta kahtia.

Kommunistien johto yhtyi vappuna sosialidemokraattien kuoroon: Kekkosen perintöä häväistään ja kansaa jaetaan kahtia. Tämän saamme kuulla puolueelta, joka on jyrkästi kieltäytynyt yhteistyöstä kokoomuksen kanssa. Tämän saamme kuulla puheenjohtaja Arvo Aallon sanomana, joka on parhaillaan jakamassa jopa omaa puoluettaan kahtia.

Keskusta on valmis yhteistyöhön sekä vasemmiston että oikeiston kanssa. Emme syrji ketään, emmekä jaa suomalaisia, vaan rakennamme kansallista yhtenäisyyttä.

Ja oma linjamme — sekä ulko- että sisäpolitiikan linja — on Kekkosen linja. Sitä me aina noudatamme riippumatta siitä, kenen kanssa olemme yhteistyössä.

Ehdotukseni ensi viikonvaihteessa Lappeenrannassa kokoontuvalle puoluekokouksellemme on siis se, että maahamme pyrittäisiin eduskuntavaalien jälkeen muodostamaan mahdollisimman laajapohjainen ja toimintakykyinen enemmistöhallitus. Hallituksen tulee ottaa painavasti huomioon kansan enemmistön mielipiteet ja kyetä toimimaan tehokkaasti edessä olevien mittavien haasteiden voittamiseksi.

Vetoan samalla sosialidemokraatteihin, että myös he olisivat valmiita tähänastisia laajapohjaisempaan hallitukseen, joka voisi entisestäänkin lujittaa Suomen kansan yhtenäisyyttä.»

»Uuteen kansanrintamaan»

Lappeenrannan puoluekokouksessa esittelin puoluevaltuuskunnassa viitoitetun uuden hallituspoliittisen linjan. Sitä ennen kuitenkin otin puheeni ulkopoliittisessa osassa kantaa pääministeri Kalevi Sorsan äskettäiseen puheeseen:

»Edellisen huipputapaamisen jälkeisessä pettyneessä ilmapiirissä on jo ehditty meilläkin tehdä hyvinkin pitkälle meneviä johtopäätöksiä suurvaltasuhteinen tulevaisuuden näkymistä. Näistä kannanotoista painavin on ollut pääministeri Sorsan äskettäin eräässä rauhanseminaarissa pitämä puhe. Hän arvioi suurvaltojen menettäneen kykynsä organisoida keskinäistä yhteistyötä käytännön tulosten saavuttamiseksi rauhan lujittamisessa ja aseidenriisunnassa. Sorsa katsoi, ettei maamme ’omaa aktiivista ulkopolitiikkaa voi nojata enää suurvaltojen yhteistyöhön ja sen tukemiseen’. Hän kyseli myös, mikä voisi olla suurvaltojen yhteistyöpyrkimystä tukevan liennytyspolitiikan vaihtoehto.

En voi yhtyä näihin Sorsan arviointeihin. Suuvallat eivät ole suinkaan menettäneet yhteistyöhaluaan eivätkä -kykyään. Korkeimpien johtajiensa huipputapaamisessa johtavat suurvallat ovat äskettäin vahvistaneet keskinäisten suhteittensa periaatteet. Geneven tiedonannosta henkii voimakas tahto rauhan säilyttämiseen ja yhteistyön kehittämiseen johtavien suurvaltojen kesken. Liennytykselle — kansainvälisen jännityksen vähentämiselle — ei ole, eikä tule olemaan vaihtoehtoa.

Liennytykselle ei ole vaihtoehtoa myöskään Suomen ulkopolitiikassa: edelleen meidän on voimakkaasti tuettava luottamuksen rakentamisen, yhteistyön ja aseidenriisunnan pyrkimyksiä suurvaltojen välillä, edelleen meidän on edistettävä liennytystä suurvaltasuhteissa ja koko kansainvälisessä elämässä. Tämä on nyt ja tulevaisuudessa meidän oman turvallisuutemme ja koko kansainvälisen turvallisuuden ydinkysymys.»

Sitten pääsin puheeni pääsanomaan. Toin esille uuden käsitteen»uusi kansanrintama»:

»Mielipidetutkimukset viittaavat yhtäpitävästi siihen, että suomalaisten asenteissa ja mielipiteissä on tapahtunut merkittävä muutos, joka on heijastumassa myösseuraavien eduskuntavaalien tulokseen. Mielipiteitten muutokset on otettava vaalien jälkeisessä hallituspolitiikassa painavasti huomioon. Vasemmistojohtoisen kansanrintaman ja vasemmistojohtoisen puhtaan punamullan aikakauden jälkeen tarvitaan keskustajohtoinen uusi kansanrintama, jonka runkona ovat vaaleissa hyvin menestyneet puolueet. On saatava aikaan uusi laajapohjainen yhteistyö ja uusi konsensus, joka tähänastista paremmin vastaa aikamme ja tulevaisuuden haasteisiin.

Suomen tie ei ole sosialismin tie eikä kapitalismin tie. Uuden kansanrintaman tulee päinvastoin pyrkiä karsimaan yhteiskunnastamme sille vieraita kapitalistisia ja sosialistisia piirteitä — sen tulee rakentaa kansalliselle pohjalle, sen tulee etsiä suomalaista suuntaa. Uuden kansanrintaman tulee pyrkiä toteuttamaan niitä vihreämmän ja inhimillisemmän yhteiskunnan tavoitteita, joita erityisesti monet maassamme vaikuttavat vaihtoehtoliikkeet ovat esittäneet.»

»Elämme muutoksen, myönteisen muutoksen aikaa. Elämme uuden kansanrintaman luomisen ja uuden konsensuksen rakentamisen aikaa. Tarjoamme yhteistyön kättä sekä vasemmalle että oikealle. Toivomme, että molemmat siihen tarttuvat.

Ennen ensi kevään vaaleja meillä on yhdessä muiden hallituspuolueiden kanssa vielä paljon tehtävää. Omalta puoleltamme olemme valmiit jatkamaan nykyistä yhteistyötä vaalikauden loppuun saakka ja tekemään tästä hallituksesta maamme pitkäaikaisimman hallituksen. Hallitusohjelman tasapuolinen toteuttaminen, oikeudenmukaisuus ja reilu yhteistyön henki sen takaavat.

Ensi kevään vaalit ovat tärkeät suuntavaalit. Niissä punnitaan kuluneen vaalikauden tekoja. Ne me asetamme levollisin mielin kansan punnittaviksi. Mutta ennen muuta vaaleissa kysytään, kuinka maastamme tulisi vielä parempi suomalaisten elää. Siihen me annamme oman vastauksemme tässä keskustapuolueen 80-vuotisjuhlakokouksessa. Siitä me olemme valmiit keskustelemaan avoimesti kaikkien kanssa.»

Puoluejohdon ehdottama kannanotto hyväksyttiin puoluekokouksessa:

»Keskustapuolue pitää tärkeänä, että nykyinen hallitus jatkaa työtään ensi maaliskuun eduskuntavaaleihin saakka.

Vaalien jälkeen on pyrittävä muodostamaan mahdollisimman laajapohjainen, kansallista yhtenäisyyttä edelleen lujittava ja toimintakykyinen enemmistöhallitus, joka toteuttaa Paasikiven−Kekkosen linjan mukaista ulkopolitiikkaa ja kansallisen, suomalaisen linjan mukaista sisäpolitiikkaa.»

Presidenttiehdokkaaksi

Lappeenrannan puoluekokous asetti puoluevaltuuskunnan ehdotuksesta ulkoasiainministeri Paavo Väyrysen presidenttiehdokkaaksi vuoden 1988 vaaleihin. Tämä päätös perustui järjestökyselyyn, jonka mukaan 98 prosenttia osastoista halusi, että puolueella on oma ehdokas ja 85 prosenttia osastoista halusi ehdokkaaksi Väyrysen.

Sen jälkeen kun ehdokaspäätös oli tehty, pidin kiitospuheen:

»Kuten jo Turun puoluevaltuuskunnan kokouksessa sanoin, aloitamme vaalitoimintamme vasta vuoden 1987 syksyllä. Nyt jatkuu siis arki, nyt jatkuu siis arkinen työ.

Jo nyt on kuitenkin syytä painottaa muutamia seikkoja.

Meidän vaalitoimintamme — sitten kun se käynnistyy — ei suuntaudu ketään vastaan, vaan se on työtä oman vaihtoehdon puolesta. Olemme alusta loppuun korrekteja muita ehdokkaita kohtaan. Tämä koskee erityisesti nykyistä tasavallan presidenttiä, Mauno Koivistoa, jos hän on ehdokkaana.

Oman ohjelmani ja omat tavoitteeni kerron vasta vaalitoiminnan käynnistyessä. Jo nyt on kuitenkin syytä paaluttaa päälinja:

- Ulkopolitiikassa linjani on Kekkosen linja, työ Suomen ja Neuvostoliiton välisen ystävyyden ja luottamuksen, rauhan, liennytyksen, aseidenriisunnan ja kansainvälisen yhteistyön laajentamisen puolesta.

- Sisäpolitiikassa toimin kansallisen yhtenäisyyden lujittamiseksi. Suomea on rakennettava kansallista linjaa itsenäisesti noudattaen.

Minulta on usein kysytty, lähdenkö nyt harjoituskierrokselle, joka tähtää vuoden 1994 vaaliin. Vastaan nyt: tämä ei ole harjoituskierros, vaan todellinen vaali. Kun sanoin, että teen parhaani ollakseni teidän luottamuksenne arvoinen, tarkoitin siis sitä, että teen parhaani tullakseni valituksi vuoden 1988 vaaleissa.

Kiitos vielä kerran. Nyt palaan arkeen. Vaalityö alkaa sitten, kun Kääriäisen torvi törähtää.»

Puoluekokouksen päätteeksi pidimme puolueen 80-vuotisjuhlan. Lähtökohtanani oli Urho Kekkosen kirja »Onko maallamme malttia vaurastua?»

Puheessani lähdin siitä, että etenkin kehitysalueiden työllisyysnäkymät olivat synkät. Vaadin valtiota sekä tehostamaan aluepolitiikkaa että käyttämään hyväkseen myös valtionyhtiöiden investointimahdollisuudet:

»Valtion tulee nyt tarttua ponnekkaasti kehitysalueiden ongelmiin. Aluepolitiikan yleinen suunnitteilla oleva tehostaminen ei riitä, vaan nyt tarvitaan valtion omia suoria otteita kehitysalueiden rikkaiden luonnonvarojen hyödyntämiseksi. Tarvitaan samaa päättäväistä otetta, jolla Urho Kekkonen tarttui asioihin lähes 35 vuotta sitten.

Mutta Urho Kekkosen kysymys on vielä polttavampi ja ajankohtaisempi koko Suomea ajatellen. Investointiaste koko kansantaloudessamme ja erityisesti maamme teollisuudessa on liian alhainen. Varsinkin viime vuosina tilanne on kehittynyt huolestuttavaan suuntaan. Vuodesta 1983 lähtien investoinnit ovat polkeneet paikallaan, mutta kulutus on samaan aikaan lisääntynyt kymmenellä prosentilla. Koko tuottavuuden kasvu on mennyt kulutukseen. Suomen kansa elää nyt kädestä suuhun.

Samaan aikaan kun investoinnit polkevat paikallaan, on maassamme ja erityisesti teollisuudessamme hyvin suuret investointitarpeet. Suurteollisuuden saneeraukset ovat synnyttäneet mittavia työllisyysongelmia monilla vanhoilla teollisuuspaikkakunnilla maan eri osissa. Niiden voittamiseksi tarvitaan teollisuuden uusia investointeja sekä suurteollisuuden piirissä että pienessä ja keskisuuressa teollisuudessa. Aluepolitiikan keinot eivät sovi taantuville teollisuuspaikkakunnille, jotka sijaitsevat usein varsin edullisesti, vaan niiden ongelmiin auttaa yleinen ripeä teollisuuden kehittyminen.»

Totesin, että teollisuutemme on samanaikaisesti kyettävä pysymään mukana teknologian nopeassa kehityksessä ja kansainvälistymään. Yrityksemme ovat kansainvälisesti katsoen yleensä hyvin velkaantuneita, joten niiden ei ole mahdollista sanottavasti rahoittaa välttämättömiä investointejaan ottamalla lisää velkaa. Ne tarvitsevat lisää omaa pääomaa. Tästä palasin Kekkoseen:

»Tässäkin pätee Kekkosen perusresepti. Tarvittavat pääomat on hankittava omasta maasta, ne on säästettävä. Kulutuksesta on saatava siirtymään varoja investointeihin siten, että varat tulevat suoraan yrityksille parantaen yritysten vakavaraisuutta ja iskukykyä. Jotta tähän voitaisiin päästä, tarvitaan perusteellinen asennemuutos. Säästäminen ja sijoitustoiminta on tehtävä edullisemmaksi kuin kädestä suuhun eläminen. Vanha suomalainen säästäväisyyden ja säästämisen hyve on nostettava uudelleen arvoonsa.

Avainasemassa on verotus. Sekä yritys- että henkilöverotusta on edelleen kehitettävä siten, että tavallisten kansalaisten osakesäästäminen voimakkaasti elpyy. Ennen muuta on kysymys pääomatulojen verovapauden tuntuvasta laajentamisesta. Myös osuuskuntamuotoisille yrityksille on luotava niille sopivia oman pääoman lisäämismuotoja.

Joku saattaa ajatella, että tämä säästämisohjelma johtaisi kapitalististen piirteiden ja epäkohtien lisääntymiseen Suomen talouselämässä. Näin ei ole. Teollisuuden ja muun yritystoiminnan omistuksen jakaantuminen kansan käsiin päinvastoin poistaisi keskittyneestä ja erityisesti laitosmaisesta — pankkien ja vakuutusyhtiöiden — omistuksesta syntyneitä epäkohtia. Kun luomme vaihtoehdon laitosmaiselle omistukselle, luomme samalla edellytykset sille, että laitosmaista omistusta tietoisesti rajoitetaan. Kysymys on hajautuksen, keskustalaisen periaatteen soveltamisesta talouselämän kehittämiseen.»

Samasta aihepiiristä — pankkien roolista muiden yritysten omistajina — olin puhunut jo radiossa maaliskuussa 1986 pitämässäni esitelmässä:

»Mielestäni liikepankeilla on Suomessa aivan liiaksi valtaa ja vastuuta. Tässä suhteessa Suomen talousjärjestelmän rakenne poikkeaa kaikkien muiden markkinatalousmaiden rakenteesta. Huomattava osa maamme yksityisestä teollisuudesta on tosiasiassa liikepankkien omistamaa. Lisäksi monet muut yritykset ovat epäterveellä tavalla riippuvaisia liikepankeista.

Teollisuusyritysten omistaminen sopii huonosti liikepankeille. Omistajan ja rahoittajan roolit yhdistyvät epäterveellä tavalla synnyttäen muun muassa hankaliajääviysongelmia. Toisaalta pankeilta puuttuu riittävä teollisuuden asiantuntemus. Mielestäni olisi vakavasti harkittava sitä, että pankeilta kiellettäisiin kokonaan yritysten osakkeiden omistaminen, kuten Yhdysvalloissa on menetelty. Tällöin nykyiset liikepankit jakautuisivat kahtia talletuspankkeihin ja sijoituslaitoksiksi. Tällöin valta- ja vastuusuhteet selkiytyisivät ja järjestelmä tervehtyisi.

Muiden kuin pankkien omistamien yritysten osalta tarvitaan ennen muuta yritysverotuksen kehittämistä edelleen siihen suuntaan, johon tämän vuoden budjetin yhteydessä päätetty yritysverouudistus tähtää. Yritysten vakavaraisuutta tulee eri keinoin vahvistaa, jolloin niiden itsenäisyys pankkeihin nähden kasvaa.»

Vuonna 1993 — pankkiriisin synnyttyä — pankkien roolista muun talouselämän omistajana keskustellaan jälleen. Nyttemmin kannatetaan laajasti sitä ajatusta, että talletuspankkien tulisi keskittyä vain pankkitoimintaan. Riskirahoituksen järjestäminen kuuluisi sijoituspankeille ja -rahastoille.

Kairamo ottaa yhteyttä

Toukokuun 16. päivänä 1986 vuorineuvos Kari Kairamo tuli omasta pyynnöstään minua tapaamaan. Hänen asiansa ei ollut vähäpätöinen.

Kairamo kertoi, että talouselämän ja etenkin teollisuuden piirissä oli keskusteltu lähestyvistä eduskuntavaaleista ja niiden jälkeisestä hallitusratkaisusta. Hekin olivat tietoisia siitä, että eduskunnan kokoonpano tulisi oleellisesti muuttumaan. Näköpiirissä oli, että ensimmäistä kertaa yli kahteen vuosikymmeneen eduskuntaan oli muodostumassa käyttökelpoinen porvarillinen enemmistö.

Teollisuuden piirissä oli tyytymättömyyttä siihen, että Suomen talouspolitiikka ei ollut luonut riittäviä edellytyksiä teollisuuden kehitykselle. Teollisuuden osuus bruttokansantuotteesta oli pienentynyt, mikä tulisi aiheuttamaan maallemme kasvavia taloudellisia vaikeuksia. Vaalien jälkeen Suomeen tulisi saada hallitus, joka kääntäisi talouspolitiikkamme teollisuusystävälliseksi.

Kairamo sanoi, että pitäisi varmistautua siitä, että eduskuntaan syntyvä ei-sosialistinen enemmistö pääsisi vaikuttamaan talous- ja teollisuuspolitiikkaan. Hän kannatti kolmen suuren hallitusta ja katsoi, että toinen vaihtoehto olisi porvarillinen hallitus. Kairamon mielestä minun tulisi olla vaalien jälkeisen hallituksen pääministeri. Edelleen hän kertoi, että teollisuus on valmis toimimaan tällaisen hallitusratkaisun aikaansaamiseksi.

Totesimme molemmat, että tällaisen hallitusratkaisun aikaansaaminen oli vaikeaa sen vuoksi, että presidenttinä oli sosialidemokraatti, joka oli osoittautunut enemmän puoluepoliitikoksi kuin olimme ennakkoon uskoneet. Tästä osoituksena oli mm. edellisen kevään tulopoliittinen asetelma, jossa presidentti ryhtyi julkisesti torjumaan SDP:lle ja SAK:lle epäedullisia »uusia konstellaatioita».

Ainoa mahdollisuus oli parlamentarismi, jota Koivisto oli vakuuttanut kunnioittavansa. Jos eduskunnan enemmistön muodostavilla puolueilla olisi yhteinen tahto muodostaa eduskunnan ei-sosialistiseen enemmistöön nojautuva hallitus, tulisi tämän tahdon toteutua.

Suhtauduin Kairamon ehdotukseen suurin varauksin. Ennen muuta epäilin sitä, suostuisivatko kokoomus ja RKP ennakolta valmistelemaan tällaista vaihtoehtoa. Korostin sitä, että keskustapuolueen kannalta katsoen tällaisen hallituksen tulisi olla keskustajohtoinen ja keskustaenemmistöinen. Tältä pohjalta lupauduin olemaan mukana asiaa koskevissa keskusteluissa, jos niitä syntyy. Näin sanoessani toimin keskustapuolueen omien suunnitelmien mukaisesti: olimme jo muutoinkin asettamassa tavoitteeksi kolmen suuren hallituksen ja varautumassa — ellei se toteudu — keskiryhmien ja kokoomuksen hallitukseen.

Kairamo kertoi ottavansa yhteyden Ilkka Suomiseen ja Christoffer Taxelliin ja ehdottavansa keskustelujen käynnistämistä.

Vuorineuvos Kairamon yhteydenotot johtivat siihen, että tapasin Suomisen ja Taxellin kesäkuun 24. päivänä. Ensin meillä oli kahdenkeskinen keskustelu Taxellin kanssa, minkä jälkeen jatkoimme kolmisin. Päätimme suostua yhteiseen tapaamiseen teollisuuden johdon kanssa korostaen kuitenkin, että puolueet ovat itsenäisiä talouselämään nähden. Tässä neuvottelussa syntyi kolmen puoluejohtajan periaatteellinen yhteisymmärrys tulevan hallitusratkaisun perusteista.

Ensimmäinen tapaaminen teollisuuden edustajien kanssa järjestettiin jo 3.7. Rauma-Repolan isännyydessä. Mukana oli yksityisen teollisuuden korkeinta johtoa. Kari Kairamon ja Antti Potilan lisäksi mukana olivat mm. Krister Ahlström ja Heikki Bachman.

Sittemmin kokoonnuimme useamman kerran. Aluksi keskustelu oli varautunutta, mutta vähitellen luottamus kasvoi ja asioista puhuttiin avoimemmin.

Tapaamisissa hahmoteltiin vaalien jälkeistä talous- ja teollisuuspolitiikkaa. Yhteisenä tavoitteenamme oli, että Suomen teollista pohjaa voitaisiin vahvistaa ja tällä tavoin lujittaa koko kansantalouden perustaa. Yksi tärkeistä keskustelunaiheista oli se, kuinka porvarihallitus tulisi toimeen ammattiyhdistysliikkeen kanssa, jos SDP jäisi vaalien jälkeisen hallituksen ulkopuolelle.

Teollisuus tuki meitä mm. ylläpitämällä sellaista julkista keskustelua, joka edesauttaisi kokoomuksen ja keskiryhmien vaalimenestystä ja joka petaisi pohjaa haluamallemme hallitusratkaisulle.

Tähän projektiin liittyen kutsuttiin Suomeen esitelmämatkalle Ranskan entinen presidentti Giscard d’Estaign. Tammikuun 28. päivänä 1987 toteutuneen vierailun yhteydessä järjestettiin illallinen, jolle osallistui sekä teollisuuden edustajia että kokoomus- ja keskustapoliitikkoja. Ranskalaisena keskustapoliitikkona Giscard saattoi kertoa, kuinka oli toimittava maassa, jossa on laajat valtaoikeudet omaava sosialistinen presidentti. Hänen sanomansa oli, että keskustan ja oikeiston on pidettävä yhtä.

Teollisuuden edustajien alkuperäiseen yhteistyötarjoukseen kuului sekin, että he olivat valmiit järjestämään mukana oleville puolueille vaalirahoituksen, jolla turvataan niille riittävä eduskuntaenemmistö. Teollisuus oli kautta aikojen tukenut puolueita, myös sosialidemokraatteja, mutta nyt oli kysymys tavanomaista suuremmasta tuesta. Tähän liittyi julkisuudessa sittemmin suurta huomiota herättänyt kassakaappisopimus.

Teollisuuden johtomiehet eivät täysin luottaneet siihen, että keskustapuolueen, kokoomuksen ja RKP:n sopimus toteutuisi. Ennenkuin he ryhtyivät hankkimaan yrityksiltä vaalirahoitusta, he halusivat saada aikaan Suomisen, Taxellin ja minun välisen kirjallisen sopimuksen vaalien jälkeisestä hallitusyhteistyöstä. Ymmärsin tilanteen niin, että epäluottamus kohdistui erityisesti kokoomukseen.

»Kassakaappisopimus» oli ruudulliselle paperille käsin kirjoitettu sitoumus. Asiakirja oli sanasta sanaan tällainen:

»Muistio.

Me allekirjoittaneet kukin puolueensa puheenjohtajan ominaisuudessa toteamme seuraavaa:

Mikäli puolueidemme yhteenlaskettu paikkamäärä maaliskuussa 1987 valittavassa eduskunnassa ylittää sadan, pyrimme ensisijaisesti yhdessä myötävaikuttamaan laajapohjaisen keskustajohtoisen enemmistöhallituksen muodostamiseen.

Ellei mainitulta pohjalta pystytä löytämään ratkaisua sos.dem.puolueen vastustuksesta johtuen, pyrimme yhdessä löytämään toisen eduskunnan enemmistöön nojautuvan keskustajohtoisen ratkaisun.

Sen sijaan kukaan meistä ei myötävaikuta sellaisen hallituksen muodostamiseen, johon jokin edustamistamme puolueista osallistuu ilman kahta muuta.

Helsingissä joulukuussa 1986

Ilkka Suominen Paavo Väyrynen Christoffer Taxell»

Sopimus suljettiin erään teollisuusjohtajan — ei kuitenkaan Kari Kairamon — kassakaappiin.

Vastahakoisin tämän sopimuksen allekirjoittamiseen oli Taxell. Hän vetosi juristin koulutukseensa. Kun kokoomus ja Ilkka Suominen myöhemmin rikkoivat sopimuksen, Taxell erityisesti korosti sitä, ettei RKP:n toiminta enää merkinnyt sopimuksen rikkomista: sopimus oli hänen mielestään mitätön siinä vaiheessa, jossa RKP lähti mukaan hallitusneuvotteluihin.

Sen lisäksi, että allekirjoitimme tämän sopimuksen, sovimme, että Ilkka Suominen kertoo suunnitelmastamme Harri Holkerille, joka tulee näin siihen sidotuksi.

Holkeri ei kuitenkaan sitoutunut, vaan riensi minulle kerrotun mukaan kertomaan asiasta presidentti Mauno Koivistolle. Tätä ennen presidentti ja sosialidemokraatit eivät tietääkseni olleet suunnitelmastamme perillä.

Ongelmia yhteistyössä Mauno Koiviston kanssa

Kesällä 1986 sain kuulla, että presidentti Mauno Koivisto oli jostakin syystä tyytymätön minun toimintaani. Ainoa asia, jossa hän oli minun toimintaani perännyt, oli kysymys Salla-tunturin saamisesta matkailukäyttöön. Tavatessani presidentin lomani jälkeen otin asian suoraan puheeksi. Totesin, että keskinäinen luottamus on ehdoton edellytys yhteistyömme onnistumiselle. Kysyin, mistä on kysymys. Hän otti esille kolme asiaa.

En ryhtynyt selostamaan näitä asioita suullisesti, vaan kirjoitin hänelle kirjeen:

»Tavatessamme viime maanantaina otit esiin kolme asiaa, joissa katsoit minun menetelleen sopimattomasti ja tavalla, joka on heikentänyt luottamusta meidän välillämme. Lupaukseni mukaisesti annan seuraavassa Sinulle näistä asioista kirjallisen selvityksen.

Salla-tunturia koskevassa asiassa katsoit minun tehneet kolme virhettä: en kertonut asiasta Sinulle ennakkoon, en kertonut asiasta myöskään jälkikäteen eikä keskustelusta laadittu muistiota.

Salla-tunturi tuli esille keskustelussani Sallan kunnan edustajin kanssa viime vuoden maaliskuussa. He jättivät minulle kileinhän, joka on tämän kirjeen liitteenä. Kunnan edustajat korostivat asiansa luottamuksellisuutta. He pyysivät, että informoisin siitä sopivassa yhteydessä epävirallisesti Neuvostoliiton edustajia. Korostin puolestani niitä vaikeuksia, joita Salla-tunturin käyttö matkailun hyväksi tulisi aiheuttamaan. Lupasin kuitenkin välittää heidän ajatuksensa sopivassa yhteydessä epävirallisesti NL:n edustajille.

Tavatessani hieman myöhemmin suurlähettiläs Sobolevin kerroin hänelle Sallassa virinneestä ideasta. Korostin keskustelun epävirallisuutta. Sobolev ei kommentoinut asiaa. Myöhemmin kerroin Sallan kunnan johdolle, että heidän viestinsä on välitetty. Asia jäi siihen.

Salla-tunturia koskeva kysymys tuli sitten yllättäen ja oudossa muodossa esille tänä kesänä. Olin asiaa koskeviin kysymyksiin vastatessani hyvin varovainen. Toimittajien kommenteista en tietystikään ole vastuussa.

Olen toiminut Salla-tunturia koskevassa asiassa sen käytännön mukaisesti, jota tämän laatuisissa asioissa on yleensäkin noudatettu. Ulkoministeriölle esitetään vuosittain lukuisia toivomuksia erilaisten viestien välittämisestä Neuvostoliiton viranomaisille. Joskus asiat ovat samanaikaisesti vireillä myös virallisesti, joskus eivät. Monet toivomukset koskevat rajanylityspaikkoja tai yhteistyötä rajan yli. Lapin osalta on ollut esimerkiksi vireillä porolaitumien vuokraaminen NL:sta ja jäkälän nostaminen naapurimaamme rajaseudulta. Hyvin usein halutaan ministeriön toimivan epävirallisesti maastamuutto- asioissa ja NL:ssa tuomittujen suomalaisten etujen puolustamiseksi. Omalta osaltani puhuin viimeksi juuri ennen lomaani epävirallisesti NL:n suurlähetystön edustajille sen puolesta, että NL suostuisi siihen kolttasaamelaisten pyyntöön, että he saisivat yhdessä NL:n asiantuntijoiden kanssa etsiä NL:n puolelle sodan aikana kätketyn arkiston.

Tämänlaatuisia keskusteluja ovat vuosien varrella käyneet sekä virkamiehet että ulkoministeri varsin usein. Niistä ei ole yleensä keskusteltu Tasavallan Presidentin kanssa — virkamiesten osalta ei aina edes ministerin kanssa — eikä keskusteluista ole laadittu muistioita. Asianomaiset virkamiehet ja ministeri ovat tapaustapaukselta harkinneet, mitkä asiat on voitu näin hoitaa.

Jos katsot, että tästä käytännöllisestä ja joustavasta asioiden hoitotavasta on luovuttava, tahtonet antaa siitä ohjeet. Sitä ennen on kuitenkin syytä vakavasti harkita, mihin joudutaan, jos Tasavallan Presidentti itse ratkaisee mistä pienistä asioista Suomen ja NL:n välillä keskustellaan ja jos kaikki asiat hoidetaan virallisesti ja laatien niistä viralliset muistiot.

Toiseksi moitit minua siitä, että puuhasin viime keväänä Sinun tietämättäsi itselleni matkaa Moskovaan.

Kun olin lähdössä 15.2. perheeni kanssa hiihtoloma- matkalle, keskustelin Finnairin johtajien Rajasammal ja Sarlund kanssa. Tuolloin he kysyivät, voisinko matkustaa maaliskuun lopulla Moskovaan ottaakseni osaa Finnairin Moskovan-reitin avaamisen 30-vuotisjuhlaan. Vastasin, että se voisi olla mahdollista, jos ajankohta sopii ja jos voisin tuolloin tavata virkaveljeni.

Kun olin palannut lomalta, lapasin Gunnar Korhosen, Rajasammaleen ja Sarlundin, jolloin Korhonen toisti aiemmin esitetyn pyynnön. Vastaukseni oli sama kuin aikaisemmin.

Kun tapasin samana iltana Silvestrovin, otin asian puheeksi. Sarlund oli jo ottanut yhteyden NL:n suurlähetystöön ja pyytänyt luottamuksellisesti ja epävirallisesti selvittämään, onko Shevardnadze suunniteltuna vastaanottopäivänä Moskovassa. Pyysin, että hän kiirehtisi Sarlundin vireille panemaa luottamuksellista selvitystä, jotta voisin ottaa asian esille Tasavallan Presidentin kanssa. Vastaus viipyi 20.päivään maaliskuuta saakka. Kun otin tuolloin yhteyden ensin Korhoseen ja sitten Sarlundiin, kävi ilmi, että Sorsa oli määrännyt vireillä olleen juhlavastaanoton peruutettavaksi. Vasta tämän jälkeen puhuin asiasta Sinulle.

En ottanut Finnairin esitystä puheeksi kanssasi aikaisemmin sen vuoksi, että meneillään oli epävirallinen selvitys siitä, onko Shevardnadze tavattavissa ja voisiko matka muutoinkin käytännössä toteutua. Näin jälkikäteen asiaa tarkastellessani minun on myönnettävä, että olisi ollut viisasta puhua asiasta Sinulle aikaisemmin.Koko ajan oli tietysti selvää, että Sinä päätät, toteutuuko matka vai ei.

Virheitä tässä asiassa tekivät toki muutkin. Finnairin toimiva johto ei ollut kertonut hankkeesta Sorsalle. NL:n puolella puolestaan luottamuksellinen ja epävirallinen tiedustelu tuli liian monen tietoon. Sorsakin lienee kuullut asiasta NL:n edustajilta.

Kolmas moitteesi oli se, että olin Sinulle asiaa ennakkoon kertomatta pitänyt rajarauhaa koskevan puheen, jota oli pitkään valmisteltu ministeriössä. Kun en ole varma tarkoititko rajarauhaa vai Pohjois-Eurooppaa koskevia CBM-toimenpiteitä koskevaa puhetta, selostan seuraavassa molempien vaiheet.

Ajatus Norjan, Ruotsin ja Suomen välisestä rajarauha- sopimuksesta oli täysin omani. Kirjoitin puheluonnoksen, jonka jätin mm. Tömuddin, Suomen ja Mansalan kommentoitavaksi. Hiotun luonnoksen toin Sinulle 20.11.1984. Selostin suullisesti varsin perusteellisesti puhettani ja kerroin, että aion pitää sen 24.11. puoluevaltuuskuntani kokouksessa. Ottamatta vielä lopullisesti kantaa asiaan Sinä pyysit, että selostaisin suunnittelemani puheen sisällön Ruotsin suurlähettiläälle. Tein sen samana päivänä.

Kun tulin luoksesi uudelleen 22.11., ilmoitit olevasi sitä mieltä, ettei minun tule lainkaan pitää suunnittelemaani puhetta. Suostuin tähän. Puhetta ei koskaan pidetty. Sinulta saamani luvan perusteella selostin asian Vladimiroville.

Pohjois-Euroopassa sovellettavia luottamusta ja turvallisuutta lisääviä toimia koskeva puhe perustui UM:n virkamiehen Jaakko Laajavan esille heittämään perusajatukseen. Kun minulla ei ollut muutakaan ideaa Tukholmassa 7.12.1984 pidettävään alustukseen, käytin Laajavan idean siinä hyväkseni.

Laajavan alkuperäinen idea oli se, että voitaisiin esittääjärjestettäväksi erityinen kansainvälinen kokous koskien Pohjois-Euroopan CBM-toimenpiteitä. Otin idean puheeseeni hyvin yleisessä muodossa, puhe valmisteltiin normaalisti yhdessä virkamiesten kanssa ja lopuksi lähetin sen Sinulle mahdollisia kommenttejasi varten. Niitä ei tullut ja puhe pidettiin.

Sittemmin toistin saman perusajatuksen useassa eri yhteydessä. Kööpenhaminan parlamentaarikkokokouksen jälkeen otit asian puheeksi. Kysyit kriittiseen sävyyn tarpeestani profiloitua tässä asiassa ja halusit tietää, onko sitä selvitetty UM:ssä virkamiestasolla. Suullisen vastaukseni lisäksi lähetin Sinulle 17.12.1985 kirjeen, jonka kopion ilman liitteitä lähetän tämän mukana.

Sekä rajarauhapuheen että Pohjois-Euroopan CBM- toimenpiteitä koskevan puheen suhteen olen ymmärtääkseni menetellyt oikein. Viimeksi mainittu puhe sisälsi keskusteluun heitetyn perusidean, jota ryhdyttiin konkretisoimaan vasta sitten, kun oli nähty, ettei sitä suoralta kädeltä tyrmätä. Sinä tietysti päätät, tehdäänkö tässä asiassa konkreettinen, virallinen aloite.

Tässä selvitykseni. Olen tietysti valmis jatkamaan sitä keskustelua, jonka viime maanantaina käynnistit.»

Kirjeeni jälkeen Koivisto ei palannut asiaan. Ymmärsin, että asia oli tullut selvitetyksi.

Seuraavan kerran ongelmia syntyi Japaniin suuntautuneen valtiovierailun yhteydessä lokakuun alussa 1986. Kuukautta myöhemmin tämä tapaus ja myös elokuussa esillä olleet asiat tulivat julkisuuteen.

Marraskuun 9. päivänä 1986 Helsingin Sanomat julkaisi koko sivun laajuisen jutun Mauno Koivistosta. Jutun kirjoittaja Anneli Sundberg oli saanut tietoonsa todellista sisäpiirin tietoa — osittain väärää, tosin. Juttu oli otsikoitu: »Koivisto hamuaa otetta Suomesta».

Ingressi kuului näin: »Mauno Koiviston rohkeus ja varmuus sisä- ja ulkopolitiikassa on tänä vuonna kasvanut. Muutos tuli uuden presidentinvaalitaistelun kynnyksellä. Taistelua käy ulkoministeri Paavo Väyrynen, jota Koivisto on jo joutunut niistämään omavaltaisuudesta.»

Itse jutussa selostettiin Koiviston roolia ulkopoliittisen keskustelun suuntaajana. Jatko oli kirjoitettu väliotsikoineen näin:

»Kun hän lokakuun puolivälissä piti kautensa merkittävimmän ulkopoliittisen puheen Paasikivi-seurassa, siitä ei enää haettu munauksia, vaan avauksia.

Koiviston sanotaan ottaneen ulkopoliittiset ohjat tänä vuonna muutenkin tiukasti itselleen. Aluksi saivat niin ulkoministeri kuin ulkoministeriön virkamiehetkin jokseenkin vapaat kädet. Kokenut vasemmistopoliitikko arvioi, ettei presidentti Koivisto heti ymmärtänyt ulkoministeriön merkitystä. Hän luuli sen toimivan kuin automaatti. Niin ei ollut. Kuri pääsi höltymään. Valvonnan tärkeys kirkastui Koivistolle vasta vähitellen.

Ulkopolitiikan johtajan ja ulkoministerin, hänen tärkeimmän luottomiehensä, välit ovat sähköiset, vaikka kumpikin välttää visusti julkisia ristiriitoja. Välejä ei ainakaan parantanut se, että Väyrysestä tuli Koiviston ensimmäinen haastaja.

Salla ärsytti

Kokeneena ja korkealle tähtäävänä ulkopoliitikkona Väyrysellä on ollut vaikeuksia soittaa toista viulua. Se on todettu presidentinlinnassakin, eikä suinkaan mielihyvällä.

Koivisto karsastaa yksityisyritteliäisyyttä ulkopolitiikassa, varsinkin idänpolitiikassa, ja sen hän on joutunut osoittamaan ulkoministerille.

Väyrysen syntilistan yläpäässä lukee Salla.

Sallalaiset kunnanisät iskivät pari vuotta sitten silmänsä Sallatunturiin, joka sodan jälkeen jäi Neuvostoliiton puolelle. Kunnanisien mielessä alkoi itää haave tunturin vuokraamisesta. Vuokratunturille ajateltiin laskettelukeskusta. Sallalaiset kertoivat haaveestaan Väyryselle, joka oman kertomansa mukaan esitteli hanketta epävirallisesti neuvostoviranomaisille.

Presidentti Koiviston sai näkemään punaista se, ettei ulkoministeri ollut vaivautunut ennakkoon kertomaan hänelle epävirallisista aikeistaan siirrellä Suomen rajoja.

Neuvostosuhteista tarkassa presidentin linnassa Väyrysen menettely katsottiin vakavaksi ohitusyritykseksi.

Kovin tyytyväinen ei presidentti Koivisto ollut silloinkaan, kun hän sai kaupungilta kuulla, että ulkoministeri on menossa Moskovaan.

Finnairin piti juhlia viime keväänä Moskovassa Helsinki−Moskova-lentoreitin 30-vuotispäivää. Väyrynen oli lupautunut lähtemään juhliin mukaan, kunhan hänelle järjestyy tapaaminen neuvostoliittolaisen virkaveljen kanssa. Lounasta jo järjesteltiinkin siinä vaiheessa, kun presidentti Koivisto kuuli muilta ulkoministerin matkahankkeesta. Koivisto otti sen selän takana kähmäilyksi.

Finnair katsoi viisaimmaksi luopua koko jutusta.

Isännän ääni

Väyrysen itsevarmuutta ei kuitenkaan ihan vähällä horjuteta. Sen presidentti sai huomata Japanissa, jossa hän vieraili ulkoministerinsä kanssa muutama viikko sitten.

Väyrynen oli sitä mieltä, ettei Koivisto toiminut riittävän tarmokkaasti Finnairin asiamiehenä tavatessaan Japanin pääministerin. Finnair on havitellut toista viikkolentoa Tokioon.

Asia jäi vaivaamaan Väyrystä niin, että hän lopulta junassa matkalla Kiotoon lähetti presidentille kirjelapun, jossa hän kyseli, eikö Finnairin asiaan pitäisi vielä palata voimakkaammin ennen kotimatkaa. Hetken päästä lappu tuli takaisin lähettäjälleen. Presidentti oli lisännyt siihen pari riviä. Hän huomautti ulkoministerille, että Suomessa asiat delegoidaan ylhäältä alaspäin eikä päinvastoin.»

Luettuani lehden olin ällistynyt. Kuinka oli mahdollista, että minun ja presidentin keskinäisiin suhteisiin liittyvät asiat olivat tulleet tällä tavoin lehtien palstoille?

Japanin matkan tapahtumia koskeva selostus oli virheellinen. Muistin kaiken hyvin. Presidentti oli minulle käsittämättömästä syystä loukkaantunut toiminnastani, mutta tämä ilmeinen väärinkäsitys selvitettiin jo matkan aikana. Tähän tilanteeseen liittyvä kirjeenvaihtokin oli tallella, joten saatoin tarkistaa asian.

Suomella oli tuolloin ajettavana kaksi lentoliikenteeseen liittyvää asiaa: toinen viikkovuoro Tokioon ja oikeus lentää suoraan Neuvostoliiton yli. Presidentti Koiviston ja pääministeri Nakasonen välillä käytyjen keskustelujen jälkeen Japanin suurlähettiläs kysyi minulta, miksi presidentti ei ottanut esille suoria lentoja, vaikka se hänen ymmärtääkseen oli meidän tärkeämpi tavoitteemme. Tästä syystä otin asian painokkaasti esille ulkoministerin kanssa myöhemmin käymissäni keskusteluissa. Kun en saanut tilaisuutta keskustella presidentin kanssa ennen pääministeri Nakasonen seuraavana päivänä tarjoamaa lounasta, jätin pöydälle hänen eteensä pienen kortin, jossa toivoin hänen ottavan aterian yhteydessä suorat lennot esille.

Junassa matkalla Kiotoon presidentti lähetti minulle lyhyen kirjeen vastauksena hänelle lounaspöytään jättämääni viestiin. Hän kertoi aikovansa kirjoittaa minulle myöhemmin asiasta toisen kirjeen.

Koivisto kirjoitti ottaneensa kaikki suunnitellut asiat esille keskustelussa Nakasonen kanssa. Hän arveli, ettei tulkki ollut kääntänyt Japaniksi hänen toivomustaan suorista lennoista Siperian yli, eikä Nakasonen vastaus pitänyt sisällään mainintaa reitistä. Koivisto kertoi aikoneensa ottaa asian hänen kanssaan uudelleen esille seuraavan päivän lounaalla, minkä hän oli tehnytkin. Hän oli lukenut Japan Timesistä, että olin ottanut asian puheeksi ulkoministeri Kuranarin kanssa ja pyytänyt hänen myötävaikutustaan. Näin ei hänen mielestään yleensä menetelty syistä, jotka hän selittäisi minulle myöhemmin.

Kirjoitin vielä samana iltana hotellissa Koivistolle kirjeen, jossa selostin tapahtumia omalta kannaltani:

»Annan tuoreeltaan selvityksen asiasta, josta kirjoitit junassa.

Sinun ja Nakasonen välisen keskustelun jälkeen Japanin Helsingissä oleva suurlähettiläs tiedusteli minulta, eikö suora lentoyhteys olekaan tärkeä, kun Sinä et ottanut asiaa Nakasonen kanssa kahden kesken esille. Kalela näytti minulle kahdenkeskisestä osuudesta laatimansa muistion ja vahvisti sen, ettei lentoreitti ollut siinä esillä.

Tämän valossa keskustelin asiasta erityisesti Kaarlehdon kanssa. Sovimme, että otan asian Kuranarin kanssa puheeksi, jotta se on esillä virallisessa neuvottelussa ja tulee myös kirjatuksi muistioihin. Meidänhän oli määrä täydentää Sinun ja Nakasonen välisiä keskusteluja. Kuranari oli varautunut puhumaan lentoreitistä, sillä hänen asiakirjapinonsa päällä oli Sinun jakamasi kartta.

Sovimme Kaarlehdon kanssa myös siitä, että pyydän lisäksi Sinua puhumaan Nakasonelle lounaan yhteydessä. Kun en saanut tilaisuutta puhua kanssasi, jätin kortin kääntöpuolelle lyhyen viestin. Mehän näimme toisemme vasta lounaalla, kun Kuranari-keskustelu oli aamupäivällä.

Pressikonferenssissa en kertonut siitä, mitä eri neuvotteluissa oli puhuttu, vaan selostin yleisesti vierailun aikana käytyjä keskusteluja. Sitä en tiedä, mitä japanilaiset ovat kertoneet julkisuuteen keskusteluistani Kuranarin kanssa.

Tässä pikaselostus toimintani perusteista. Keskustelen mielelläni asiasta kanssasi ja kuulen näkökantasi.»

Presidentti ei koskaan palannut tähän asiaan. Ymmärsin, että asia oli tullut loppuun käsitellyksi.

Luettuani Helsingin Sanomien jutun kirjoitin heti presidentille kirjeen:

»Olin kovin harmistunut luettuani sunnuntain Helsingin Sanomat. Minulle siinä julkaistu juttu tuli täytenäyllätyksenä, sillä minuun tai minun lähipiiriini HeSa ei ollut ottanut mitään yhteyttä. Jutussahan oli runsaasti virheitä. Sen kärki tuntui olevan suunnattu minua vastaan. Sen lisäksi tarkoituksena saattoi olla myös sotkea meidän keskinäisiä suhteitamme.

Helsingin Sanomien jutussa käsitellyistä asioista olen Sinulle aikanaan antanut oman selostukseni. Kaikissa niissä olen toiminut hyvässä uskossa ja vilpittömin mielin. Kuten olen Sinulle usein korostanut, olen pyrkinyt olemaan kaikessa toiminnassani Sinua kohtaan korostetun lojaali ja korrekti. Olen ollut hyvin pahoillani siitä, että Sinulle on syntynyt eräissä tapauksissa päinvastaisia epäilyksiä.

Olen pyrkinyt tekemään selvän eron Sinun ja Sinun entisen puolueesi välillä. Olen ymmärtänyt, että tämä on vastannut Sinun omia toimintaperiaatteitasi. Toisaalta olen pyrkinyt erityisesti varomaan sitä, etteivät sisäpoliittisen tuoksinan lastut lentelisi Sinun päällesi.

Keskustapuolueen ja SDP:n väliset suhteet ovat kiristyneet tavalla, jota en täysin ymmärrä. Nykyisessä tilanteessa on ilmeisesti aika paljon sellaista, joka liittyy Kalevi Sorsan persoonaan. Hän ottaa merkillisen henkilökohtaisesti kaiken sen mitä politiikassa tapahtuu. Minä olen puolestani mielestäni oppinut sen, että en ota henkilökohtaisesti edes henkilööni käyviä hyökkäyksiä — ne ovat näköjään poliittisen toiminnan olennainen osa.

Keskustapuolueen ja SDP:n välisiä suhteita olisi ryhdyttävä määrätietoisesti parantamaan. Omalta osaltamme olemme siihen valmiit.

Hallituksessa on syntynyt merkillinen kärhämä, jota olen voinut seurata vain sivusta käsin. Ensin lisäbudjetin yhteydessä syntyi melkoinen kiista uusien voimaloiden rakentamisesta. Viime viikolla sama kiista tuli uudelleen esiin. En oikein ymmärrä miksi voimaloista tulisi tehdä puolueiden välinen kädenvääntö. Lindblom ja Ollila olivat viime viikolla jo pääsemässä yhteisymmärrykseen siitä, että nyt päätettäisiin vain Haapaveden turvevoimalan ja Porin hiilivoimalan rakentamisesta. Muilla ratkaisuilla ei ole mitään kiirettä.

Huhupuheiden mukaan SDP aikoo tehdä omasta voimalaohjelmastaan luottamuskysymyksen. Minä en voi tähän tietoon oikein uskoa. Kuinka hallitus voitaisiin kaataa asiaan, jota ei ole kunnollisesti valmisteltu ja joka on ajankohtainen vasta nykyisen hallituksen toimikauden päätyttyä? Hallituksen kaataminen olisi sitä paitsi kovin kevytmielistä tilanteessa, jossa ensi vuoden budjettiesitys ja monet muut hallituksen tärkeät esitykset ovat eduskunnan käsiteltävinä. Huomisaamun talouspoliittisen ministerivaliokunnan kokouksessa Ollila pyrkii rakentamaan sopua viimeviikkoisen kompromissiratkaisun pohjalta. Meidän mielestämme sovitteluratkaisu voimalakiistassa voisi merkittävästi lujittaa luottamusta keskustapuolueen ja SDP:n välillä.»

Idänkaupasta lihava riita

Lokakuun 10. päivänä 1986 oli kaikki syy kirjoittaa presidentti Mauno Koivistolle suhteiden parantamisesta sosialidemokraattien ja keskustapuolueen välillä. Elokuusta alkaen puolueiden välillä oli ollut kiistaa idänkaupan ongelmista ja niiden ratkaisemisesta.

Kiistan taustalla oli öljyn hinnan ja dollarin kurssin samanaikainen aleneminen vuoden 1983 lopulta alkaen, minkä vuoksi idänkauppaan alkoi kasvaa valtava vientiylijäämä. Kiista syntyi siitä, että hallituksessa oli erilaisia käsityksiä siitä, kuinka tähän ylijäämään olisi suhtauduttava.

Seurasin virkani puolesta tarkkaan idänkaupan kehitystä, sillä kaupalla oli tärkeä sija meidän suhteissamme Neuvostoliittoon. Tunsin idänkaupan hyvin sen vuoksi, että vuosina 1977−79 olin hoitanut myös ulkomaankauppaministerin tehtäviä. Kävin kahdesti neuvottelut tavaranvaihtopöytäkirjasta ja toimin asemani perusteella talouskomission varapuheenjohtajana.

Idänkaupan järjestelmä oli selkeä. Kysymys oli tavaranvaihdosta maailmanmarkkinahintaan. Tavaratoimituksista sovittiin viisivuotisilla runkosopimuksilla ja vuosittaisilla tavaranvaihto- pöytäkirjoilla. Maksut välittyivät keskuspankeissa olevien clearing-tilien kautta. Kunakin vuonna kaupan tuli olla tasapainossa, mutta tilillä oli 300 miljoonan ruplan vaihteluväli. Runkosopimuskauden puitteissa kaupan tuli olla tasapainossa. Niin ollen mahdollinen vienti- tai tuontiylijäämä oli tasoitettava runkosopimuskauden lopussa.

Puutuin näköpiirissä olleisiin ongelmiin ensimmäisen kerran julkisuudessa jo marraskuun lopulla 1983 pidetyssä keskustapuolueen puoluevaltuuskunnan kokouksessa:

»Juuri näinä aikoina kohtaamme Suomen ja Neuvostoliiton välisessä kaupassa vakavia haasteita, kun energian maailmanmarkkinahintojen aleneminen uhkaa kaupan tasapainoa ja tasoa. Näissä oloissa meidän tulee erityisesti pohtia sitä, kuinka kykenemme käyttämään hyväksi koko luovan kykymme yhteistyön monipuolistamiseksi ja lisäämiseksi.»

Joulukuun 9. päivänä 1983 sain vastaanottaa ensimmäisen muistion, jossa uhkaava vientiylijäämä tuli esiin. Alivaltiosihteeri Paavo Kaarlehdon allekirjoittamassa muistiossa laskettiin, että Suomelle syntyisi vuoden 1986 aikana 197−264 miljoonan ruplan eli runsaan puolentoista miljardin markan suuruinen saatava Neuvostoliitolta. Tämä luku saatiin öljyn hinnalla 28 dollaria tynnyriltä. Jos hinta laskisi, kasvaisi vientiylijäämä vastaavasti.

Muistiossa todettiin, että vuosi 1987 tulisi olemaan sekä suhdannetilanteen että laivamaksujen vuoksi vaikeampi kuin vuosi 1986, joten olisi erittäin epätoivottavaa, että meillä olisi vuoden 1986 lopussa vakava epätasapaino. Kaarlehto suositteli öljyn tuonnin lisäämistä, jotta tuo uhkaamassa ollut vientiylijäämä voitaisiin painaa ainakin noin 100 miljoonaa ruplaa pienemmäksi.

Moskovassa 18.12. pidetyissä neuvotteluissa voitiin sopia öljymäärien lisäämisestä. Samana päivänä sovittiin öljyn hinnan alentamisesta 28 dollarista 26 dollariin tynnyriltä. Alkuvuodesta 1986 öljyn hinta aleni jyrkästi. Seurasin tätä kehitystä, mutta en tallettanut minulle toimitettuja muistioita enkä tehnyt muistiinpanoja. Siitä syystä pyysin tätä kirjaa kirjoittaessani saada nähtäväkseni ulkoasiainministeriön arkistossa olevat tätä asiaa koskevat asiakirjat. Sain kuulla, että asianomaiset mapit ovat kadonneet, eikä arkistossa ole mitään merkintää siitä, milloin ne on viety ja kuka ne on ottanut. Loppuvuoden paperini olin onneksi säilyttänyt.

Julkisuudessa uhkaava vientiylijäämä oli mm. 14.2. ilmestyneessä Suomenmaassa, jossa selostettiin keskustapuolueen ja Neuvostoliiton suurlähetystön yhteistä talousseminaaria. Talouskomission varapuheenjohtaja Esko Ollila esitti tuolloin arvion, että 300 miljoonan ruplan saldoraja ylittyisi vuoden lopulla, jos öljyn hinta jäisi keskimäärin 20 dollarin tuntumaan ja kaikki vientitoimitukset toteutuisivat. Tuolloin öljyn hinta oli jo laskenut alle 20 dollariin tynnyriltä.

»Vientiä Neuvostoliittoon on supistettava 40 prosentilla)»

Seuraava kiinnekohtani on 22. huhtikuuta 1986 Kesärannassa järjestetty neuvottelu, jossa Suomen Pankin edustajat kertoivat idänkaupan tilanteesta ja näkymistä. Hallituksesta paikalla olivat minun lisäkseni Sorsa, Laine, Lindblom ja Ollila.

Tässä tilaisuudessa tilanteen koko karmeus tuli esille. Öljyn hinta oli tuolloin noin 14 dollaria tynnyriltä eli hinta oli pudonnut puoleen siitä tasosta, johon tavaranvaihtopöytäkirjaa laadittaessa oli nojauduttu. Ellei tuontia saataisi lisää, olisi vientiä supistettava jopa yli 40 prosentilla, jotta kauppa saataisiin tasapainoon. Jos taas tasapainoa ei saavutettaisi, syntyisi runkosopimuskauden loppupuolella tilanne, jossa koko tuonti menisi nyt syntyvien vientiylijäämien rahoitukseen. Tästä Suomen Pankin edustajilla oli esitettävänä hyvin selkeitä kalvoja.

Idänkaupan ongelmien hoitaminen jäi Sorsan ja Laineen huoleksi. Keväällä ja kesällä asiaa pyrittiin hoitamaan tuontia lisäämällä, viennin sopeuttamiseen ei ryhdytty. Kesällä öljyn hinta oli alle 14 dollaria tynnyriltä, alimmillaan jopa lähellä kymmentä dollaria.

Keskustapuolueen johto otti idänkaupan ongelmat esille julkisuudessa vasta eduskuntaryhmän kesäkokouksessa 12.8.1986. Valtiovarainministeri Esko Ollila arvioi, että viennin arvo oli tuolloin noin 30-40 prosenttia suurempi kuin tuonnin arvo. Minä puolestani totesin, että kauppa olisi saatava nopeasti tasapainoon, sillä vuoden 1986 vientiylijäämä rajoittaa vientimahdollisuuksiamme seuraavina vuosina.

Elokuun 27. päivänä järjestetyssä virkamieskokouksessa arvioitiin, että Suomen saatava Neuvostoliitolta kasvaisi vuoden loppuun mennessä noin 700 miljoonaan ruplaan eli noin 5 miljardiin markkaan. Tästä oli syntymässä valtava rahoitusongelma. Vientiylijäämä olisi maksettava myöhempien vuosien tuontiylijäämillä.

Tämän muistion pohjalta kerroin 29.8. Espoossa järjestetyssä yrittäjätapaamisessa, että silloisilla öljyn hinnoilla vienti ylitti lähes kaksinkertaisesti tuonnin arvon. Clearing-järjestelmän luottoraja oli tuolloin jo ylitetty. Totesin, ettei ongelmien mittavuutta oltu riittävästi tajuttu. Kannanottoni julkaistiin seuraavan päivän lehdissä.

Syyskuun 2. päivänä sain muistion Moskovassa käydyistä neuvotteluista. Niissä oli arvioitu Neuvostoliiton viennin kohoavan 1,7 miljardiin ja Suomen viennin 2,3 miljardiin ruplaan. Ylijäämää siis olisi noin 600 miljoonaa ruplaa.

Kalevi Sorsa: »Idänkaupan taso säilyy»

Syyskuun 5. päivänä ilmestynyt Suomen Kuvalehti julkaisi talouskomission puheenjohtajan, pääministeri Kalevi Sorsan haastattelun. Haastattelu oli otsikoitu »Idänkaupan taso säilyy». Sorsa ei uskonut ennakoituihin dramaattisiin leikkauksiin idänkaupassa. Kun haastattelija kysyi Sorsan kommenttia niihin arvioihin, että vientiä jouduttaisiin leikkaamaan 20−40 prosentilla, hän vastasi:

»Siitä on ennenaikaista sanoa mitään varmaa. Asia riippuu ratkaisevasti Moskovassa parhaillaan käytävien rahoitusneuvottelujen tuloksesta. Asiantuntijoiden neuvotteluissa tulisi löytää ratkaisu, jonka puitteissa kauppa voisi tasapainottua 2−3 vuoden kuluessa.»

Tämä oli hämmästyttävä lausunto. Sorsa oli saanut samat muistiot kuin minäkin ja sen lisäksi vielä muuta tietoa. Minäkin olin puhunut hänen kanssaan vain muutamaa päivää ennen haastattelun antamista. Hän ei voinut olla tietämätön todellisesta tilanteesta.

Turun Sanomat tiedusteli talouskomission varapuheenjohtajan Esko Ollilan kantaa Sorsan haastatteluun. Ollila totesi, että laajan kauppavaihdon ylläpitäminen vaatii rahoitusjärjestelyjä ja sopeutumisaikaa:

»Tästä huolimatta vienti supistunee tänä vuonna ehkä 5−10 prosenttia ja ensi vuonna nykyisellä öljyn hintatasolla sopeutumistarve on useita kymmeniä prosentteja.»

Turun Sanomat muistutti Ollilan aikaisemmin arvioineen, että supistamistarve voi olla jopa 40 prosenttia. Lehti totesi lisäksi Ollilan saaneen tukea talouskomission uudelta pääsihteeriltä Timo Revolta, joka oli äskettäin arvioinut leikkaustarpeeksi jopa 800−900 miljoonaa ruplaa eli 6.5 miljardia markkaa.

Keskustelimme Ollilan kanssa Sorsan haastattelusta. Se ei ollut yksittäistapaus, vaan se heijasti sosialidemokraattien yleistä haluttomuutta myöntää realiteetit ja ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin.

Tilanne oli hyvin vakava. Meille oli syntymässä 5 miljardin luokkaa oleva saatava Neuvostoliitolta. Kahden miljardin osalta se perustui sopimuksiin ja oli korotonta. Lopusta ei oltu sovittu mitään, joten sekin oli toistaiseksi korotonta. Saatavaa ei ollut suojattu valuuttakurssiriskeiltä. Jos se jouduttaisiin hoitamaan clearing-järjestelmän puitteissa, supistuisi tulevien vuosien vienti vielä jyrkemmin kuin mitä Ollilan julkisuudessa esittämät arviot edellyttivät.

Emme voineet tulkita sosialidemokraattien suhtautumista muutoin kuin siten, että he eivät halunneet ennen seuraavan kevään eduskuntavaaleja tehdä mitään sellaista, mikä saattaisi häiritä heidän vaalimenestystään. Siksi he olivat haluttomia supistamaan vuoden 1986 vientiä ja tekivät epärealistisia yrityksiä hoitaa ongelma tuontia lisäämällä. Siksi he eivät halunneet tasapainottaa kauppaa vielä vuonna 1987, mistä olisi ollut sovittava vuodenvaihteessa juuri ennen vaaleja.

Sosialidemokraattien asema oli hankala, sillä he olivat vaatineet itselleen idänkaupan avainpaikat ja saaneet ne. He pelkäsivät, että viennin supistuminen alentaisi heidän kannatustaan. Lisäksi he ilmiselvästi arkailivat ajaa kovaa linjaa Neuvostoliittoon päin.

Neuvostoliitto oli tässä asiassa hankala neuvottelukumppani. He olivat haluttomia supistamaan tuontiaan. He esittivät epärealistisia vaatimuksia siitä, että Suomen pitäisi lisätä lähinnä kone- ja laitetuontiaan Neuvostoliitosta. Heille ei ollut mikään ongelma se, että vientiylijäämän rahoittamiseksi syntyi automaattisesti nollakorkoinen vientiluotto, johon liittyvät riskit olivat Suomella.

Totesimme Esko Ollilan kanssa, että idänkauppaan ei saada järjestystä muutoin kuin nostamalla kissa pöydälle. Sovimme, että minä pidän asiasta puheen. Kun sairastuin, muuttui puhe haastatteluksi, joka julkaistiin Suomenmaassa 10. syyskuuta.

Toin haastattelussa esiin idänkaupan vakavat ongelmat. Suomen saatava Neuvostoliitolta oli kasvamassa viiteen miljardiin markkaan. Saldorajan ylittävän 400 miljoonan ruplan osalta ei oltu sovittu mitään:

»Emme toisin sanoen vielä tiedä, miten ja milloin Suomen saatava hoidetaan. Emme myöskään tiedä, mitkä olisivat saldorajan ylittävän luoton ehdot.»

»Jos saatava joudutaan hoitamaan clearing-kaupan puitteissa, merkitsee vientiin kohdistuvien leikkausten lykkääminen ongelmien siirtymistä entistä suurempina tulevaisuuteen. Pahimmillaan näin syntyvä tilanne saattaisi tuhota koko clearing-järjestelmän, jonka säilymistä kumpikin maa on pitänyt hyvin tärkeänä.»

Idänkaupan ongelmat olivat yksi syy silloiseen korkeaan korkotasoon, tästä asiantuntijat olivat laajalti yhtä mieltä. Rahamarkkinoilla tiedettiin, että vientiä itään on supistettava, jolloin Suomi tarvitsi silloista paremman kilpailukyvyn voidakseen laajentaa vientiään länteen. Tästä syystä markkaan ei luotettu ja korot olivat korkealla. Pienyritykset kärsivät korkeasta kotimaan korkotasosta, suuremmat ansaitsivat kohtuuttomasti pelaamalla ulkomaisten ja kotimaisten korkojen erolla. Haastattelussa sanoin:

»Neuvostoliiton kauppaan syntynyt ylijäämä on jo sinänsä mittava ongelma, mutta lisäksi se on ilmeisesti tärkein syy rahamarkkinoilla syntyneisiin spekulaatioihin ja siis myös korkeaan korkotasoon. Toisin sanoen: Neuvostoliiton kaupan ongelmien ratkaiseminen on nopein ja tehokkain tie myös pyrittäessä alempaan ja vakaaseen korkotasoon.»

Jotta sanottavani saisi riittävän painon ja huomion, liitin siihen myös poliittisen ulottuvuuden. Sanoin, etteivät ajankohtaiset ongelmat aiheuta poliittisia seurausvaikutuksia, »jos asiat hoidetaan hyvin ja kestävällä tavalla». Jatkoin:

»Jos sen sijaan hallitus ei tähän kykene, saattavat ongelmat johtaa kriisiin. Hallituksen tulee siis löytää nopeasti yhteinen tahto edessä olevien mittavien ongelmien ratkaisemiseen.»

Mauno Koivisto: »Vain tasapainossa oleva pöytäkirja voidaan allekirjoittaa»

Presidentti Mauno Koivistolle lähetin seuraavana päivänä kirjeen, jossa selostin haastattelun taustaa:

»Lähetän Sinulle tämän mukana keskustapuolueen puoluehallituksen työvaliokunnan tämänaamuisen kannanoton.

Samalla kerron lyhyesti jo tässä kirjeessä kannanoton ja eilen julkaistun haastatteluni taustoista. Pyrin tapaamaan Sinua ministeriön asioissa ensi viikon alussa, jolloin voimme keskustella tästäkin asiasta.

Kuten muistat, puhuin Sinulle muutama viikko sitten Neuvostoliiton kaupan näkymistä ja kerroin kuinka syvästi huolissani tästä asiasta olin. Pari päivää myöhemmin puhuin Sorsalle samaan tapaan. Itse asiaan hän ei tuolloin ottanut kantaa. Heti keskustelumme jälkeen hän antoi Suomen Kuvalehdelle haastattelun, joka osoittaa hänen arvioivan tilannetta vahvasti eri tavoin kuin me sitä arvioimme.

Myös muutoin SDP:n piirissä tilannearviot näyttävät poikkeavan meidän käsityksistämme. Perusero on siinä, että SDP haluaisi lykätä viennin väistämätöntä leikkaamista mahdollisimman pitkälle tulevaisuuteen. Meidän mielestämme tämä ei ole viisasta, sillä lykkääminen vain kasvattaa jo muutoinkin mittavaa vajetta ja lykkää ongelmat entistä suurempina tulevaisuuteen. Kun SDP on omalla tavallaan hoitanut julkista sanaa tässä asiassa, katsoin, että meidänkin kantamme tulee saattaa julkiseksi ja synnyttää asiassa tosiasioihin pohjaava julkinen keskustelu. Haastattelua antaessani saatoin tietysti olettaa, että vastaanotto tulisi olemaan ristiriitainen. Itse haastattelu ei ole ymmärtääkseni voinut mitenkään vahingoittaa maan etua, vaan sitä ainoastaan edistää.

Työvaliokunnan päätös kertoo selkeästi mihin me pyrimme. Kun ratkaisua etsitään tämän hetken ja ensi vuoden ongelmiin, tulee samalla varmistautua seuraavien vuosien kehityksestä. Tämä on ymmärtääkseni hyvä neuvottelun lähtökohta myös Neuvostoliiton lähtökohtia ajatellen.

Mainittakoon vielä, että olin äskettäin keskusteluissa Karasevin kanssa. Ymmärsin hänen vahvasti yhtyvän käsityksiini. Hän valitteli kovasti sitä, että heillä on meneillään organisaatiomuutos, eikä muutoinkaan heidän puolellaan oikein kenelläkään ole kokonaisotetta kauppamme ongelmiin. Minun käsitykseni on, ettei ratkaisua saada aikaan muutoin kuin hyvin korkean tason neuvotteluissa, jotka lisäksi tulisi käydä pian. Meidän neuvotteluasemamme vain huononee, jos ratkaisut viipyvät. Voit olla varma siitä, että keskustapuolue kantaa täysin oman vastuunsa edessämme olevista vaikeista päätöksistä. Sikäli kuin Sinä henkilökohtaisesti joudut asiassa toimimaan, voit luottaa meidän täyteen tukeemme.»

Kirjeen mukana lähettämäni työvaliokunnan päätös oli lyhyt ja ytimekäs:

»Keskustapuolueen puoluehallituksen työvaliokunta edellyttää, että hallitus lähiviikkojen aikana sopii omasta linjastaan Suomen ja Neuvostoliiton välisen kaupan ongelmien ratkaisemiseksi siten, että viennin vakaa kehitys turvataan myös voimassaolevan runkosopimuskauden loppupuolella.»

Syyskuun 9. päivänä laadittiin muistio ministereiden Laine ja Aristov välille 10.9. järjestettyä tapaamista varten. Siinä arvioitiin ylijäämäksi 700 miljoonaa ruplaa, josta luottorajan ylittävä osuus esitettiin siirrettäväksi korolliseksi luotoksi, joka aikanaan maksettaisiin valuutalla. Luotto suojattaisiin kurssiriskeiltä.

Moskovassa käydyt neuvottelut eivät tuottaneet tulosta. Ulkomaankauppaministeri Aristov ei uskonut olevan mahdollista lisätä Neuvostoliiton energianvientiä. Hän oli myös vastahakoinen luottojärjestelyihin. Hän esitti, että ongelma ratkaistaan Neuvostoliiton kone- ja laitevientiä lisäämällä. Hän vetosi siihen, että niin on tehty myös päinvastaisissa tilanteissa: kun on syntynyt Neuvostoliiton vientiylijäämää, he ovat lisänneet ostojaan Suomesta. Aristovin ratkaisu saatavamme maksamiseen oli, että se maksetaan clearingin puitteissa tavaroina 2−3 vuoden kuluessa. Aristovin esittämien kannanottojen pohjalta ei ollut mitään mahdollisuutta ratkaisun syntymiseen.

Syyskuun 12. päivä oli ratkaisevan tärkeä. Pääministeri Sorsan virkahuoneessa järjestettiin keskustelu, johon myös presidentti Mauno Koivisto osittain osallistui. Mukana olivat hänen ja Sorsan lisäksi ministerit Laine ja Ollila sekä asian kannalta keskeiset henkilöt Suomen Pankista, ulkoministeriöstä ja kauppa- ja teollisuusministeriöstä. Minua ei kutsuttu.

Ennen neuvottelua lähetin presidentille uusinta asiaan liittyvää aineistoa. Lähetteeseen kirjoitin: »Tässä lisää tietoa NL-kaupasta. Ristiriita SDP:n linjan ja tosiasioiden välillä on ilmeinen.»

Tässä neuvottelussa presidentti otti sen selvän kannan, että seuraavan vuoden tavaranvaihdon tulee olla tasapainossa; muunlaista tavaranvaihtopöytäkirjaa ei voida allekirjoittaa. Keskustelussa todettiin, että Suomen Pankin viimeisimpien laskelmien mukaan vientiä on supistettava noin 30 prosentilla, ellei tuontia saada lisätyksi.

Syyskuun 14. päivänä kirjoitin Mauno Koivistolle kirjeen, jonka mukaan liitin myös televisiossa esittämäni kaavion siitä, kuinka käy, jos viennin sopeuttamista lykätään. Ongelmien siirtäminen johtaisi myöhemmin viennin tyrehtymiseen. Kirje oli tällainen:

»Lyhentääkseni huomista keskusteluamme kirjoitan vielä pienen kirjeen idänkauppamme ongelmista.

Olen saanut selostuksen viime perjantain kokouksesta, johon minut oli Sorsan kertoman mukaan ’erehdyksessä’ jätetty kutsumatta. Poissaolleena voin yhtyä tehtyyn päätökseen. Näillä näkymin on varauduttava viennin supistamiseen ensi vuonna noin 50 prosentilla, jos Aristovin Laineelle ilmoittama periaatekanta pitää, on meillä melkoinen tuska jo siinäkin, että joudumme sovittamaan tämän vuoden vajeen tulevien vuosien clearing-raameihin. Omalta osaltani olen yrittänyt havainnollistaa tilannetta oheisilla piirroksilla. Ne ovat luonnollisesti hyvin karkeita ja osoittavat vain periaatteen. Jos clearing-kaupan puitteissa eletään, kikkaa nyt syntyvä ylijäämä tulevia vientimahdollisuuksiamme rajulla tavalla. Oma lukunsa on sitten saatavan rahoittaminen siksi kunnes se tulee tuonnilla maksetuksi.

Näinä aikoina piirrettävät rumat käyrät eivät ok suinkaan uusi asia: jo 22.4. Kesärannassa järjestetyssä ensimmäisessä Neuvostoliiton-kaupan ongelmia käsitelleessä ministeritason tapaamisessa Suomen Pankilla oli graafisia esityksiä, jotka selvästi osoittivat sen, mihin tilanne pahimmillaan voi runkosopimuskauden loputta ajautua. Jo tuolloin tuli selvästi esiin painotusero. Jotkut näkivät syntyneen ongelman lähinnä rahoituskysymyksenä, toiset vakavana rakenteellisena pulmana.

Ministerineuvos Karasev järjesti viime perjantaina äskeisen syntymäpäiväni johdosta päivällistilaisuuden, jonka yhteydessä minulle tarjoutui tilaisuus jatkaa keskustelua hänen kanssaan. Karasev kertoi olevansa lähdössä Moskovaan (lähti tänään) keskustelemaan nimenomaan kaupan ongelmista. Hän ymmärtää täysin tilanteen ja tekee varmasti voitavansa sen hoitamiseksi.

Tänään tapasin epävirallisessa tilaisuudessa sekä MID:n uuden osastopäällikön Uspenskin että Detjabinin. Juri ymmärtää tilanteen hyvin. Uspenski esitti Moskovassa kuulemiaan argumentteja. Hän kuunteli kyllä kiinnostuneena minun selostustani, mutta en tiedä menikö sana perille.

Tulevissa neuvotteluissa meidän tulisi mielestäni pyrkiä keskustelemaan koko runkosopimuskaudesta. Tällainen näkökulma pelkistää tilanteen ja pakottaa molemmat osapuolet etsimään ratkaisuja, jotka ovat myös tulevia vuosia ajatellen kestävällä pohjalla.»

Tavatessani Koiviston hän ei reagoinut minuun mitenkään kielteisesti. Asiasta olimme samaa mieltä. Koko idänkauppaa koskeneen kiistan aikana hän ei esittänyt mitään arvostelua minua kohtaan — edes kielteistä asennetta en havainnut.

SDP: Väyrysen kanta on»asiallisesti väärä ja maan etua vahingoittava»

Sosialidemokraattien julkiset reaktiot olivat jyrkät. Ulkomaankauppaministeri Jermu Laine syytti keskustapuoluetta politikoinnista. Demarin palstoilla hän puolusti Sorsaa:

»Minusta Sorsan lausunnot ovat täysin sopusoinnussa Neuvostoliiton poliittisten johtohenkilöiden vastaavien lausuntojen kanssa. Viimeksi tästä asiasta keskusteltiin täällä Suomessa pari päivää sitten kun presidentti Koivisto ja Neuvostoliiton varapresidentti Pjotr Demitshev totesi tuolloin sanatarkasti, että ’kauppataseessa ilmenevät ongelmat voidaan varmasti ratkaista’. Tämä oli myös Koiviston käsitys asiasta.»

Kalevi Sorsan johtama SDP:n puoluetoimikunta julkaisi 11.9. kannanoton, jossa sanottiin, että idänkauppakannanottoni oli »asiallisesti väärä ja maan etua vahingoittava».

Syyskuun 18. päivänä Suomenmaa julkaisi puoluesihteeri Erkki Liikasen haastattelun. Kun toimittaja kysyi, millä kohtaa keskustapuolueen ja Väyrysen kannanotot ovat olleet asiallisesti vääriä, Liikanen vastasi, ettei asiasta oltu keskusteltu. Hän kuitenkin katsoi, ettei ongelmia olisi saanut ottaa julkisuudessa tällä tavoin esille. Toinen syytös oli, että heidän mielestään oli vaarallista kytkeä yhteen idänkaupan ongelmat ja valuuttaspekulaatiot. Sen jälkeen toimittaja kysyi ja Liikanen vastasi näin:

»Pankinjohtaja Ulf Sundqvist (sd) esitti samanlaisen arvion markkaspekulaation syistä televisiossa 11. elokuuta. Miksi SDP:n puoluetoimikunta ei puuttunut siihen?

— En tunne asiaa. Onhan joku voinut joskus sanoa noin, mutta ei se kuitenkaan sitä merkitse, etteikö tuollainen väite olisi yksipuolinen ja tässä tilanteessa sopimaton.»

Haastattelussa kysyttiin myös Liikasen mielipidettä eräiden sosialidemokraattien esittämiin vaatimuksiin ulkoministeri Paavo Väyrysen erottamisesta. Hän ei ottanut niihin kantaa.

Vastasin »Paavon palstalla» Suomenmaassa 19. syyskuuta:

»Tiedän, että lähiviikkoina syntyy ankara paine siihen suuntaan, että ikäviä ratkaisuja on lykättävä. Nyt ei voida kuitenkaan lainkaan rakentaa toiveajattelun varaan. Jo tämän vuoden ylijäämän hoitaminen 1980-luvun lopulla tulee olemaan äärimmäisen vaikeaa. Jos ratkaisuja vielä lykätään, joudutaan täydelliseen umpikujaan.

Sanon siis sosialidemokraateille: kantakaamme yhdessä miehuullisesti vastuu ikävistä päätöksistä. Ainakaan minä en voi ottaa vastuuta siitä, että olisimme kasaamassa yhä suurempia vaikeuksia tulevaisuuteen.

Ojennan sovinnon kättä myös toisessa suhteessa: vaikka olette minua kohtuuttomasti ja harkitsemattomasti moukaroineet, olen valmis kaiken unohtamaan. Ymmärrän toki teidän suuret vaikeutenne. Helppoa ei ole nyt kenelläkään.»

Sosialidemokraattien reaktio oli jotenkin ymmärrettävä, mutta minua ja keskustaa kohtaan täysin kohtuuton. Me olimme ottaneet kantaaksemme sen poliittisen vastuun, joka kuului heille. Olimme kertoneet kansalle ikävän totuuden. Olimme ottaneet rintamavastuun Neuvostoliiton suuntaan. SDP vastasi arvostelemalla meitä julkisuudessa pyrkimyksistä leikata idänkauppaa ja — mikä ikävintä — syyttämällä meitä Neuvostoliiton suuntaan siitä, että haluamme poliittisista syistä vähentää kauppaa heidän kanssaan.

Syyskuun 16. päivänä sain Kaarlehdolta laskelman, jonka mukaan vuoden 1987 vienti voisi olla 1,4 miljardia ruplaa eli 900 miljoonaa ruplaa vähemmän kuin vuonna 1986 toteutuvaksi arvioitu vienti ja miljardi ruplaa vähemmän kuin runkosopimuksen mukainen taso.

Näiden tapahtumien jälkeen lähdin New Yorkiin YK:n yleiskokouksen istuntoon ja sieltä suoraan Japaniin osallistuakseni sinne suuntautuvaan presidentti ja rouva Koiviston valtiovierailuun.

Toinen »kissa» pöydälle; kilpailukykyä on parannettava

New Yorkissa kirjoitin presidentille kirjeen. Sen idänkauppaa koskeva osuus oli tällainen:

»

Tapasin Shevardnadzen tiistaina. Muistio keskustelusta jaetaan ensi tilassa. Otin hänenkin kanssaan puheeksi kauppamme ongelmat. Selvästikään häntä ei ollut erityisesti informoitu ajankohtaisesta tilanteesta, mikä onkin ymmärrettävää.

Kun olen täältä matkan takaa seurannut Suomessa käytävää julkista keskustelua, olen ollut aika tavalla yllättynyt. Vieläkään monet vaikutusvaltaiset ihmiset eivät ole ymmärtäneet idänkauppamme ongelmien vakavuutta.

Mitä enemmän ajattelen lähivuosien näkymiä, sitä selvempi on se johtopäätös, ettei ensi vuonna voida sallia ylijäämän kasvavan. Esimerkiksi öljyn hinnan oleellisen kohoamisen varaan ei voida mitään rakentaa. OPECin tavoite on päästä asteittain 18 dollarin vakaaseen tynnyrihintaan. Tämä auttaisi meitä jonkin verran, mutta öljyn dollarihinnan kohoamisen vaikutus saattaa eliminoitua dollarin kurssin alenemisen vuoksi. Talousviisaat puhuvat täällä yleisesti vielä 10−20 prosentin kurssimuutoksesta.

Itäviennin supistuminen näyttää olevan sitä luokkaa, että taloudellisen kehityksemme perusteet muuttuvat oleellisesti. Meidän tulisi voida lisätä markkinaosuuksiamme länsimarkkinoilla. Tähän tarvitaan parempi hintakilpailukyky kuin mihin putkessa olevilla päätöksillä päästään. Parasta olisi se, että voisimme alentaa jo päätettyä palkkojen, maataloustulon ja kantohintojen tasoa, kuten tehtiin 1970-luvulla.

Uskottava kilpailukyvyn parantaminen antaisi ilmeisesti mahdollisuuden korkotason alentamiseen, mikä sekin vaikuttaisi myönteisesti tuotantoon ja työllisyyteen. Ehkä finanssipolitiikka — viittaan tässä valmisteilla olevaan työllisyyslisäbudjettiin — voisi olla avuksi edellä mainittujen toimenpiteiden tukena.

Kirjoitan täältä Esko Ollilalle ja ehdotan, että hän ottaisi aloitteen käsiinsä ja pyrkisi saamaan aikaan talouspoliittisen ohjelman, jolla näköpiirissä olevaa työttömyyden lisääntymistä voitaisiin torjua. Hänen tulisi pyrkiä saamaan Sorsa tällaisen uuden linjanvedon tukijaksi. Ehkä Sinä voisit olla tässä suhteessa avuksi?

Aloite tulisi nyt pitää tiukasti Suomen hallituksen käsissä. Näillä näkymin talous- ja työllisyyskehityksemme tulee olemaan lähivuosina joka tapauksessa surkea, mutta hyvällä talouspolitiikalla kurjuutta voidaan oleellisesti lievittää. Vaalien läheisyys ei ainakaan taida helpottaa sellaisen talouspolitiikan toteuttamista, joka turvaisi suotuisan taloudellisen kehityksen myös tuleville vuosille. Vaikka minullakin on omat vaikeuteni, vakuutan, että minun joukkoni ovat valmiit kantamaan vastuun kovistakin päätöksistä.»

Ollilalle lähettämäni kirje piti sisällään samat arviot öljyn hinnasta ja dollarin kurssikehityksestä kuin presidentille kirjoittamani kirjeluonnos. Muutoinkin kirjeissä oli samoja aineksia: »Olen täällä maailmalla pohdiskellut myös Suomen asioita. Tilanteemme ei näytä täältä matkan päästä nähtynä yhtään sen häävimmältä kuin kotoa päin katsellen.»

»Itäviennin supistuminen on sitä luokkaa, että taloudellisen kehityksemme perusteet muuttuvat oleellisesti. Länteen pitää kyetä myymään enemmän, mikä edellyttää taloutemme rakenteen muuttumista. Tähän tarvitaan parempi hintakilpailukyky kuin mihin putkessa olevilla päätöksillä päästään.

'Devalvaatio olisi nyt paikallaan, mutta tulosopimuksen indeksit tehnevät sen mahdottomaksi. Siksi — jos vain voimat riittävät — olisi valittava toinen tie: on alennettava jo päätettyä palkkojen, maataloustulon ja kantohintojen tasoa. Näin tehtiin 1970-luvulla. Uskottava kilpailukyvyn parantaminen antaisi ilmeisesti mahdollisuuden korkotason alentamiseen, mikä sekin vaikuttaisi myönteisesti tuotantoon ja työllisyyteen.

Ajatukseni, Kära Broder, on tämä: etkö Sinä voisi rakentaa ison talouspaketin näistä aineksista ja esittää sen Sorsan harkintaan. Lisukkeena olisi valmisteilla oleva työllisyyslisäbudjetti, joka voisi tukea muita toimenpiteitä.

Olen kirjoittanut ajatuksistani myös Koivistolle ja pyytänyt, että hän vaikuttaisi Sorsaan tämäntapaisen programmin toteuttamiseksi. Kerroin Koivistolle tästä kirjeestä.

Lisään vielä yhden ajatuksen, jota olemme aiemminkin muistaakseni pohtineet. Valmisteilla olevaan lisäbudjettiin olisi hyvä saada vahva panos kotimaisen energian käytön lisäämiseksi, mikä olisi hyvin järkevää työllisyyden hoitoa. Tällöin voisimme ehkä ajaa läpi myös kannanoton Vuotoksen ja Kollajan puolesta.

Lähden huomisaamuna Tokioon. Tarvittaessa saamme yhteyden myös puhelimitse.

Parhain terveisin,

Sinun

Paavo Väyrynen

P. S. Toivon, että paimennat kovalla kädellä ryhmäpuheenvuoroa budjetin lähetekeskusteluun. Ryhmän tulisi selvästi tukea meidän yhteistä linjaamme idänkaupan suhteen. Kuorruttakoot, jos haluavat. Ryhmäpuheenvuorossa olisi ehkä hyvä suunnata odotuksia siihen, että Koivisto ja Sorsa tekisivät kaikkensa tuonnin lisäämiseksi ja mahdollisesti vapaiden valuuttojen käyttämiseksi. Neuvostoliitossa näissä asioissa tarvitaan korkeimman tason kova päätös.»

Esko Ollila lähetti minulle vastauskirjeen, joka tavoitti minut Tokiosta. Hän kirjoitti muun muassa näin:

»Parhaat kiitokseni New Yorkin kirjeestäsi. Sanelin juuri pitkän kirjeen budjetin lähetekeskustelua silmällä pitäen Kauko Juhantalolle. Ymppäsin tähän kirjeeseen myöskin Sinun ajatuksesi idänkaupasta, joihin täysin yhdyn.

Idänkaupan osalta keskustelu Suomessa on muutoin rauhoittumassa. Tosin Jermu Laine vielä varoitteli ’leikittelemästä idänkaupan leikkausprosenteilla. Kuitenkin näytti, että Jermunkin puheisiin olisi tullut lopultakin tiettyä realismia. Sinua ei ole viime aikoina moitittu epäisänmaallisuudesta eikä tasavallan etujen vahingoittamisesta; yhä useammat näyttävät olevan sitä mieltä,että asian esilleottaminen oli yhteisen hyvän kannalta hyödyllinen toimi.»

Ollila kertoi työllisyyslisäbudjetin olevan valmisteilla ja toivoi meidän voivan keskustella kunhan olen palannut kotiin.

Keskusteltuani Ollilan ja monen muunkin talousasiantuntijan kanssa tulin siihen tulokseen, että idänkaupan lisäksi oli pöydälle nostettava toinen kissa: maamme yleinen taloudellinen tilanne ja talouden tulevaisuuden näkymät.

Helsingin Sanomissa julkaistiin 12. lokakuuta haastattelu, jonka ainekset olivat mukana jo Suomenmaan haastattelussa ja New Yorkissa kirjoittamissani kirjeissä. Idänkaupan ratkaisemattomat ongelmat pitivät yllä devalvaatio-odotuksia ja korkeaa korkotasoa. Tarvitsemme paremman kilpailukyvyn voidaksemme korvata idänkaupan menetykset laajentamalla länsivientiä. Kilpailukykyä tarvitaan myös Neuvostoliiton markkinoilla, joilla kilpailu oli kiristymässä mm. sen vuoksi, että kauppa on yhä enemmän vapaavaluuttapohjaista ja siihen liittyy myös luototusta. Näistä syistä esitin radikaaleja talouspolitiikan lääkkeitä.

Haastattelu oli otsikoitu: »Paavo Väyrynen piirtää uusia kauhukuvia Suomen talousnäkymistä: ’Kymmenen prosentin työttömyys uhkaa’.» Silloin esittämäni lääkkeet tuntuvat nyt tutuilta:

»Avainasemassa on hintakilpailukyky. Paras keino sen parantamiseksi on alentaa yritysten kustannuksia. Se edellyttää ennakkoluulottomia päätöksiä hallitukselta, eduskunnalta ja taloudellisilta etujärjestöiltä. Me olemme tilanteessa, jossa olisi kyettävä alentamaan palkkoja, maataloustuloa ja kantohintoja sovitusta tasosta.

1970-luvulla meneteltiin kerran niin, että jo sovitut palkankorotukset siirrettiin, kun taloudellinen tilanne muuttui. Todettiin, että työllisyyden vuoksi se on välttämätöntä. Nytkin tarvittaisiin ennakkoluulottomuutta, jotta yritysten kustannuksia voitaisiin alentaa.»

Sorsa hermostui tästäkin haastattelusta pahan kerran. Hän tulkitsi esitykseni pyrkimykseksi muuttaa hallituksen linjaa ja tivasi minulta talouspoliittisessa ministerivaliokunnassa, tuenko hallituksen linjaa. Sanoin tukevani.

Sorsa antoi julkisuuteen tiedotteen, jossa todettiin, että »talouspoliittinen ministerivaliokunta on tänään suljetussa kokouksessa todennut, että mikään hallitusosapuolista ei pyri hallituksen talous-, budjetti- tai talouspoliittisen linjan muuttamiseen». Tämä tulkittiin siten, että olin perääntynyt ehdotuksistani. Tästä syystä annoin asiasta oman lausuntoni:

»Julkisuudessa tekemäni ehdotukset eivät tähdänneet hallituksen talous- ja tulopoliittisen linjan muuttamiseen, vaan siihen, että hallitus valitsemansa linjan puitteissa tehostaisi työtään työllisyyden parantamiseksi.

Esitin omia ajatuksiani valmisteilla olevan lisäbudjetin sisällöstä, minkä lisäksi ehdotin harkittavaksi ensi vuoden budjettiesityksen ja voimassaolevien tulosopimusten tarkistamista. Kun viimeksimainitut ehdotukseni eivät ole saaneet riittävää kannatusta, on ne todettava rauenneiksi.»

Kannanottoni perustuivat pessimistisempään suhdannearvioon kuin mitä myöhempi kehitys osoittautui olevan. Suotuisa suhdannekehitys siirsi rakenteellisten ongelmiemme esille tuloa eteenpäin. Lisäksi taloutemme suorastaan ylikuumeni ulkomaisen velkarahan turvin, minkä vuoksi kilpailukykymme heikkeni edelleen ja kansantaloutemme alkoi nopeasti velkaantua. Näistä syistä lamamme on nyt ennätysmäisen syvä.

»Jotkut piirit haluavat supistaa idänkauppaa»

Idänkaupan ongelmien käsittely jatkui, kun Jermu Laine tapasi lokakuun 1. päivänä Neuvostoliiton varapääministeri Kamentsevin, talouskomission uuden puheenjohtajan, Moskovassa. Keskustelu liikkui yleisellä tasolla, eikä siinä tullut esiin mitään uutta. Mielenkiintoisinta oli se, että Kamentsev arveli, etteivät kaikki piirit Suomessa olisikaan kovin pahoillaan siitä, että kauppavaihto Neuvostoliiton kanssa supistuisi.

Sama näkökohta tuli esille Laineen tavatessa samana päivänä ministeri Aristovin. Hänkin arveli, että joillakin tahoilla Suomessa saatetaan pitää suotavana kaupan tason supistumista. Keskustelu oli sekava, eikä se vienyt asioita eteenpäin.

Lokakuun lopulla osallistuin Brionilla Jugoslaviassa järjestettyyn puolueettomien ja sitoutumattomien maiden ulkoministerikokoukseen. Käytin senkin tilaisuuden hyväkseni hankkiakseni itselleni tietoa idänkaupasta. Selostin käymiäni keskusteluja Mauno Koivistolle lähettämässäni kirjeessä:

»Lounaspöydässä kyselin jugoslavialaiselta virkaveljeltäni tilanteesta heidän ja Neuvostoliiton välisessä kaupassa. Heidän tilanteensa on periaatteessa sama kuin meidän. Heillä on myös viisivuotinen runkosopimus. Tänä vuonna heille kertyy viiden miljardin markan ylijäämä, joka tulisi lähivuosina hoitaa. Työllisyyssyistä hän piti kaupan tasapainottamista hyvin vaikeana. Samalla hän myönsi ylijäämän kasvun lykkäävän vaikeuksia entistä suurempina tulevaisuuteen. Pyysin, että Heikki Talvitie lähettäisi mahdollisimman pian perusteellisen raportin Jugoslavian ja Neuvostoliiton välisen kaupan ajankohtaisesta tilanteesta. Yhtäläisyys on siinäkin, että N-liitossa meidän molempien kauppaa hoitavat samat henkilöt.

Kotiin tultuani sain käsiini muistion Vorontsovin ja Kaarlehdon välisestä keskustelusta. Kuten odottaa saattoi, hakee Neuvostoliitto nyt sittenkin keinoa, jolla ylijäämän kasvu jatkuisi. Jos osa ensi vuoden viennistämme rahoitetaan tavalla tai toisella luotoin, jotka myöhemmin maksetaan Neuvostoliitosta tapahtuvalla tuonnilla tai välityskauppatuonnilla, vähentää näin rahoitettava vientiylijäämä vientiämme tulevina vuosina. Tällöin ei toteutuisi se selvä periaate, joka hyväksyttiin Sinun johdollasi pidetyssä neuvottelussa. Silloinhan päätettiin, että voidaan allekirjoittaa vain sellainen tavaranvaihtopöytäkirja, jossa tuonti- ja vientilistat ovat tasapainossa. Asia erikseen olisi vaihdettavilla valuutoilla maksettava luotto.

Olen puhunut Esko Ollilan kanssa ja pyytänyt, että hän omalta osaltaan pitäytyisi tiukasti päätökseen, että kauppa ensi vuonna tasapainotetaan. Toivon, että Sinä edelleen tarkasti seuraisit tilanteen kehitystä ja tarvittaessa puuttuisit asiaan. Vaikka tämän vuoden ylijäämä jää ennakoitua pienemmäksi, on edelleen lähdettävä mielestäni siitä, ettei ylijäämän anneta kasvaa. Vuosikymmenen lopulla on riittävästi vaikeuksia. Niitä ei tulisi enää tieten tahtoen lisätä.»

Puolustin kantaani jatkuvasti julkisuudessa. Marraskuun 11. päivänä puhuin Tampereen Kauppakamarin juhlassa. Kytkin ajankohtaisen keskustelun rakennemuutosten tarpeeseen ja pienyrittäjien vaikeuksiin:

»Vuosikymmenen lopulla Suomenkin talousnäkymiä varjostavat kansainvälisen talouden epävarmuustekijät. Joka tapauksessa meidän on varauduttava siihen, että teollisuudessamme koetaan voimakkaita rakennemuutoksia.

Tekniikan nopea kehitys ja kansainvälisten kilpailuolosuhteiden muutokset heijastuvat voimakkaina myös Suomeen. Monet tuotantolinjat ja kokonaiset tehdaslaitokset menettävät kilpailukykynsä ja niitä joudutaan sen vuoksi voimakkaasti rationalisoimaan ja joissakin tapauksissa jopa lopettamaan.

Myös näköpiirissä oleva Neuvostoliittoon suuntautuvan vientimme supistuminen aiheuttaa meille melkoisia rakenneongelmia. Ellei öljyn hinta oleellisesti kohoa, jäänee meidän vientimme Neuvostoliittoon vuosikymmenen lopullakin selvästi runkosopimuksessa edellytettyjen lukujen alapuolelle. Tuolloinhan meidän vientimahdollisuuksiamme kaventaa myös se Suomen vientiylijäämä, joka syntyy tänä vuonna — osa vuosikymmenen lopun tuonnistamme joudutaan nimittäin tuolloin käyttämään nyt toteutuvan viennin maksamiseen. Vuosikymmenen lopun tilanne olisi vielä vaikeampi, jos vientiylijäämän olisi annettu vielä ensi vuonnakin kasvaa. Idänkaupan vientiyrityksissä siis tulee melkoisia sopeutumisvaikeuksia.

Rakennemuutosten aiheuttamat työpaikkojen menetykset tai ainakin huomattava osa niistä voitaisiin korvata investoimalla uuteen tuotantoon ja uusiin työpaikkoihin, mutta tähän tarvittaisiin erityisen hyvää kilpailukykyä. Sitä meillä ei nyt valitettavasti monista hallituksen myönteisistä ratkaisuista huolimatta ole. Siksityöllisyysennusteet ovat synkkiä.

Näkymiä heikentää omalta osaltaan myös korkea korkotaso, joka liittyy edellä hahmoteltuun kokonaisuuteen. Vaikka päiväluottokorkoa on voitu huomattavasti alentaa kesän huippulukemista, on reaalikorko edelleen liian korkealla tasolla. Se jarruttaa investointien toteuttamista ja ahdistaa varsinkin monia pieniä yrityksiä. Nämäkin tekijät lisäävät työttömien määrää.»

Neuvottelut etenivät kahta rinnakkaista uraa pitkin. Yhtäältä neuvoteltiin vuoden 1986 vientiylijäämän rahoittamisesta siten, että saldorajan ylittävä osuus siirrettäisiin erityistilille. Tälle luotolle maksettaisiin korko ja se suojattaisiin kurssiriskiltä. Tällä järjestelyllä pyrittäisiin siihen, ettei vuoden 1986 ylijäämä vaikeuttaisi vuoden 1987 kauppaa.

Toisaalta neuvoteltiin vuoden 1987 tavaranvaihtopöytäkirjasta. Suomi oli esittänyt kaupan tasoksi 1,4 miljardia ruplaa, mihin silloisella öljyn hinnalla uskottiin päästävän. Neuvostoliitto ehdotti tasoksi 2 miljardia ruplaa.

Neuvottelut sujuivat tahmeasti. Muun muassa ministeri Laineen tavatessa 19.11. Neuvostoliiton varaministeri Vorontsovin tämä kävi selvästi ilmi. Neuvostoliiton mielestä tasoa pitäisi nostaa kasvattamalla Suomen tuontia. Heillä ei kuitenkaan ollut mahdollisuutta tarjota sellaisia tavaroita, joille olisi Suomessa tai edes välitysmarkkinoilla kysyntää. Erityistiliä he vastustivat. Heillä oli jo nollakorkoinen luotto, jonka riskit olivat Suomella. He olivat haluttomia sopimaan korosta ja kurssitakuista. Lisäksi he olivat valmiit keskustelemaan vain clearing-järjestelmän sisäisestä luotosta.

Joulukuun alussa johdin keskustapuolueen valtuuskuntaa Moskovaan. Tämänkin vierailun yhteydessä kaupan ongelmista puhuttiin. Raportoin keskusteluistani Mauno Koivistolle 10.12.1986 lähettämässäni kirjeessä. Kirje oli kokonaisuudessaan tällainen:

»Lupaukseni mukaisesti lähetän Sinulle kirjeen muodossa selvitystä Moskovassa käymistäni keskusteluista siltä osin kuin ne koskivat maittemme taloussuhteita. Ulkopolitiikkaa ja kansainvälistä tilannetta koskevat keskustelut Ligatshovin ja Dohryninin kanssa noudattelivat samoja linjoja kuin keskustelut Shevardnadzen kanssa. Muistio viimeksi mainitusta lienee jaettu tänään.

Kaikki Suomen ja Neuvostoliiton välistä kauppaa koskevat keskustelut käytiin hyvin yleisellä tasolla. Eniten näistä kysymyksistä puhuttiin Ligatshovin kanssa.

Kerroin jo sekä Sinulle että Sorsalle Matti Pekkasen toimeksiannosta. Hänhän pyysi minua välittämään L:lle kutsun lähettää muutamia huippuasiantuntijoita Suomeen jatkamaan keskusteluja yhteisyrityksistä. Tähän pyyntöön L. suostui. Teollisuus hoitaa jatkoyhteydet itse.

Selostin L:lle viimeisiin tietoihin nojaavan käsitykseni ensi vuoden kaupan näkymistä. Antamani selvitys oli sama, joka on kirjattu kauppapoliittisen osaston muistioon 2.12. L. soitti kesken tapaamistamme ymmärtääkseni Kamentsheville, joka väitti NL:n viennin Suomeen tulevan olemaan ainakin 2 mrd ruplaa. En ryhtynyt keskustelemaan lukujen oikeellisuudesta, mutta esitin arvelun, että K:n mainitsema luku saattaisi olla ’dynaamisen elementin’, haarukan yläraja.

Toin esiin sen henkilökohtaisen kantani, ettei kauppaamme tule rakentaa sen varaan, että esimerkiksi öljyn hinnan kohoaminen toisi merkittävää helpotusta tulevien vuosien pulmiin. Viittasin eri puolilla maailmaa esitettyihin arvioihin öljyn hinnan kehityksestä sekä siihen, että dollarin kurssi todennäköisesti edelleen laskee. Lausuin tyytyväisyyteni siitä että neuvottelujen lähtökohtana on kaupan tasapainottaminen jo ensi vuonna.

Kysyin Liitä erityisesti sitä, ovatko he sitä mieltä, että kauppa tasapainotetaan ensi vuonna. Viittasin siihen, että sekä yritysten tasolla että käydyissä neuvotteluissa ovat esillä olleet myös luottokysymykset. L. vastasi, että heidän tarkoituksenaan on kaupan tasapainottaminen ensi vuonna. Luottoja ei käytettäisi ellei jotakin yllättävää tapahdu. Jos esimerkiksi öljyn hinta yllättäen laskisi 8 dollariin tynnyriltä, olisi luottoja käytettävä’, hän sanoi. (Mainittakoon, että suurlähetystön vastaanotolla tapaamani Juri Piskulov kertoi keskustellun 200 miljoonan ruplan luotoista ensi vuonna.)

Yhteenvetona totean, että L. korosti realistisuuden tarvetta. Hän oli kaupan nopean tasapainottamisen hinnalla ja katsoi luottoja voitavan käyttää vain siinä tapauksessa, että tapahtuu jotakin yllättävää. Toisaalta hänellä tuntui olevan se käsitys, että jotakin keinoja vielä löytyy. L. viittasi Ryzhkovin vierailuun ja sanoi, ettei ’hän tule Suomeen tyhjin käsin’.

Kirjaan tähän loppuun vielä oman mielipiteeni. Yleisin arvio öljyn hintakehityksessä on se, että taso olisi korkeintaan 17−18 dollaria tynnyriltä vuosikymmenen lopulla. Dollarin kurssin uskotaan alenevan. Viimeksi Baldridge esitti tämän arvion. Eräät viimeaikaiset tiedot viittaavat selvästi alempiin öljyn tynnyrihintoihin (vrt. oheinen sähke). On hyvin epävarmaa, voidaanko ensi vuodeksi kokoon kaavittua lisätuontia säilyttää pitemmällä aikavälillä. Näistä syistä emme saisi luottaa siihen, että tilanne helpottuisi tulevina vuosina siten, että voisimme luottojärjestelyin sysätä ajankohtaisia vaikeuksiamme tuonnemmaksi. Kauppa olisi siis tasapainotettava ensi vuonna, jotta viennin tasoa voitaisiin tällä edellytyksellä kohottaa 1,75 miljardin ruplan tasosta, ovat ainoat keinot valuuttamaksut ja runsaampi jälleenvienti. Luotot voitaisiin hyväksyä, jos ne maksettaisiin takaisin vapaasti vaihdettavilla valuutoilla.

Ulkoministerikeskustelun muistion ja tämän kirjeen lisäksi annan Sinulle vielä suullista selvitystä, kun tapaamme ensi perjantaina. Kun lupasin Sorsalle selvitystä talouskeskusteluista, lähetän tämän kirjeen kopion hänelle tiedoksi.»

Kirjeen liitteenä ollut sähke oli tullut Saudi-Arabiasta 3. joulukuuta. Siinä suurlähettiläämme raportoi — Riadin asiantuntijoihin viitaten —, että eräiden arvioiden mukaan öljyn hintatason säilyttäminen silloisella tasolla voi osoittautua vaikeaksi jo ensimmäisellä neljänneksellä 1987. Toisella neljänneksellä voitiin näiden arvioiden mukaan nähdä öljynhintojen laskevan tasolle 10−12 USD tynnyriltä.

Velat siirtyvät »Pariisin klubiin»

Vuoden vaihteessa tilanne helpottui hieman.

Vuoden 1986 loppupuolella vientitoimitukset vähenivät siinä määrin, että ylijäämä jäi 600 miljoonaan ruplaan. Erityistilille siirrettiin vajaat 300 miljoonaa ruplaa — noin 2 miljardia markkaa. Tälle luotolle ryhdyttiin maksamaan 6 prosentin suuruista korkoa. Tili oli määrä kuolettaa kolmessa erässä vuosina 1989−91. Ennen näiden kuoletusten aloittamista tuli maksaa koroton saldoluotto. Ellei clearing-tilillä olisi erityistilin kuoletusten alkaessa rahaa, lyhennykset maksettaisiin vapaasti vaihdettavilla valuutoilla.

Myös tavaranvaihtopöytäkirjan laatiminen helpottui, kun öljyn hinta hieman nousi. Pöytäkirjaan tuli Suomen viennille haarukka 1,83 miljardista ruplasta 2,21 miljardiin ruplaan. Alaraja perustui öljyn hintaan 14 dollaria/tynnyri. Ylempi raja oli tavoitteellinen: siihen päästäisiin, jos öljyn hinta nousisi tai tuontimääriä voitaisiin kasvattaa. Näihin lukuihin päästiin sisällyttämällä tuontilistoihin peräti 5 miljoonan tonnin suuruinen välitysöljyerä. Tällä tasoa nostettiin noin 400 miljoonalla ruplalla.

Tammikuun alussa sain käyttööni laskelman, jonka mukaan silloinen 18 dollarin öljyn hinta saattaisi — jos se säilyisi koko vuoden — nostaa vientimme hieman yli 2 miljardiin ruplaan.

Huhtikuun puolivälissä voitiin arvioida, että öljyn keskihinnaksi vuonna 1987 saattaisi muodostua 17 dollaria tynnyriltä. Toisaalta jouduttiin toteamaan, että välitysöljyä oli toimitettu vain noin 10 prosenttia sovitusta määrästä. Vaikka vientitoimituksia oli jarruteltu, oli tarjolla vaara, että Suomen saatava kasvaisi vuoden mittaan 150 miljoonalla ruplalla eli runsaalla miljardilla markalla.

Tässä vaiheessa loppuivat minun dokumenttini idänkaupasta. Tämäkin asia siirtyi Holkerin hallituksen hoiviin.

Holkerin hallitus toteutti vuonna 1988 clearing-järjestelmään liittyvän luottojärjestelyn, jolla rahoitettiin silloin syntynyt yli kahden miljardin markan suuruinen vientiylijäämä.

Neuvostoliitto ehti maksaa suurimman osan vuonna 1987 muodostetusta erityistilistä ennen clearing-järjestelmän loppumista. Tältä osin Neuvostoliiton velka Suomelle on noin 450 miljoonaa markkaa. Vuoden 1988 luotto on kokonaan maksamatta, joten Suomella on kaikkiaan lähes kolmen miljardin suuruinen saatava, jota yritämme periä Pariisin klubissa Neuvostoliiton seuraajavaltio Venäjältä. Korkoja tästä saatavasta ei ole viime aikoina saatu. On syytä pelätä, että melkoinen osa tästä Suomen saatavasta jää meidän veronmaksajiemme hoidettavaksi.

Jegor Ligatshov Suomeen

Syksyyn 1986 ajoittuivat myös korkean tason puolueyhteydet NKP:n ja johtavien suomalaisten puolueiden välillä.

NKP:n poliittisen toimikunnan jäsen ja keskuskomitean sihteeri Jegor Ligatshov johti valtuuskuntaa, joka saapui sosialidemokraattisen puolueen vieraaksi marraskuun lopulla. Myös keskustapuolueen johto tapasi hänet.

Kaikissa keskusteluissa Ligatshov otti erittäin voimakkaasti esille kysymyksen Maailman rauhanneuvoston henkilöstön verottamisesta. Alun perin verot oli jätetty perimättä, kunnes yhden yksittäistapauksen yhteydessä verottaja huomasi asian. Kun veroja ryhdyttiin perimään, joutui rauhanneuvosto taloudellisiin vaikeuksiin.

Hallitus yritti löytää tähän ongelmaan ratkaisun. Esillä oli se mahdollisuus, että säädettäisiin laki, jolla annettaisiin mahdollisuus vapauttaa Suomessa toimivan kansainvälisen järjestön työntekijät veroista. Verolain muuttaminen todettiin poliittisesti hankalaksi sen vuoksi, ettei meillä ollut muuta vastaavanlaista kansainvälistä järjestöä eikä muissa maissa tietääksemme ollut mitään vastaavaa. Näistä syistä verolain muuttamisesta oli päätetty luopua.

Nyt Ligatshov ja hänen avustajansa ottivat asian voimakkaasti esille.

Vierailun yhteydessä SDP:n kansainvälisten asiain sihteeri Lauri Kangas oli keksinyt ajatuksen, että verotusta vastaava summa »palautettaisiin» rauhanneuvostolle Suomen rauhanpuolustajien kautta. Kangas oli puhunut tästä Shaposhnikovin kanssa. Vastustin tätä suoralta kädeltä. Sorsa yhtyi kantaani.

Tästä huolimatta sain kuulla puoluesihteeri Erkki Liikaselta, että eduskuntaryhmät olivat jo hoitaneet asian Kankaan mallin mukaan. Kun kysyin asiaa keskustan eduskuntaryhmän puheenjohtajalta Kauko Juhantalolta, hän kiisti tämän ja väitti, että tuntuva korotus rauhanpuolustajien määrärahaan on tarkoitettu järjestön itsensä käyttöön.

Kirjoitin asiasta presidentille 27. marraskuuta näin:

»Kun Sorsa soitti tänä aamuna, tuli ilmi edellä mainittu tulkintaerimielisyys ryhmien sopimuksen suhteen. Sorsa esitti, että asia hoidettaisiin kertaluontoisesti Suomen rauhanpuolustajien kautta ja harkittaisiin erikseen lainsäädännön muuttamista. Vastustin tätä ja esitin verotien käyttämistä.

Suuri oli ällistykseni, kun kuulin, että eduskunnassa on ryhmien kesken sovittu Suomen rauhanpuolustajien määrärahan nostamisesta 870 000 markalla, josta noin 400 000 tulisi siirrettäväksi Maailman rauhanneuvostolle. Sorsa oli vielä kutsunut ryhmien puheenjohtajat luokseen ja siunannut tämän päätöksen.

Päätös on sekä poliittisesti että oikeudellisesti kestämätön. Asia ei voi pysyä salassa — niin monet tulevat sen tietämään. Jos maailmalle leviää tieto, että Suomen valtio NL:n rinnalla tukee Maailman rauhanneuvostoa, kärsii maineemme pahan kolauksen. En sitä paitsi ymmärrä, kuinka rauhanpuolustajat voisivat luovuttaa omaan käyttöönsä saamaansa rahaa edelleen toiselle järjestölle. Näidenkin varojen käyttöä valvotaan.

Kun rauhanneuvoston verokysymys oli esillä runsas vuosi sitten, se ratkaistiin tasavallan presidentin ja hallituksen ulkoasiainvaliokunnan tasolla ja huolellisesti asiaa harkiten. Tuolloin katsottiin, ettei verolakia tule muuttaa. Tiedossamme ei ollut ainuttakaan maata, jossa vastaavanlaiset järjestöt nauttisivat samoja veroetuja kuin valtioiden diplomaattiset edustustot ja hallitusten välisten kansainvälisten elinten sihteeristöt. Kun Suomessa on vain rauhanneuvoston sihteeristö, olisi lain muuttaminen tulkittu asianomaisen järjestön tukemiseksi.

Jos nyt ollaan sillä kannalla — kaiken tapahtuneen jälkeen tämä lienee ainoa mahdollisuus —,että verovapaus on järjestettävä, on verolain muuttaminen ainoa mahdollisuus. Päätös rauhanneuvoston avustamisesta kiertoteitse olisi siis jätettävä toteuttamatta.»

»Verolain muuttaminen olisi siis otettava uudelleen harkittavaksi. Lain yksityiskohtainen sisältö ja sen perustelut tulisi huolellisesti harkita.

Paitsi että tämän asian saama lopputulos on kestämätön, on myös menettelytapa ollut omituinen. Asia joka on huolellisen harkinnan perusteella kerran korkeimman ulkopoliittisen johdon tasolla ratkaistu, otetaan noin vain ryhmien välillä hoidettavaksi. Minä kuulin asiasta vasta eilen tavatessani Liikasen. Moitteeni kohdistuu myös Juhantaloon.»

Tämä rahoitusjärjestely oli voimassa vain yhden vuoden ajan. Siitä luovuttiin senkin vuoksi, että Suomen rauhanpuolustajat -järjestö piti sitä huonona.

Kirjeeni liitteenä lähetin Koivistolle muistion, jossa päinvastaisista päätöksistä huolimatta kaavailtiin idänkauppaan luottojärjestelyä:

»Lähetän Sinulle tämän mukana myös yhden idänkauppaa käsittelevän muistion, jota Sinulle ei ole jaettu. Tämä muistio ja eräät muut tiedot viittaavat siihen, että ylijäämä uhkaa meidän selkeistä kannanotoistamme huolimatta jatkua. Käytetäänpä ensi vuoden viennin rahoittamiseen millaista tahansa luottojärjestelyä, merkitsee niiden käyttö ylijäämän kasvamista ja vaikeuksien kasaamista tulevaisuuteen. Hallituksen selonteko oli realistinen, mutta jermu Laineen suulliset kannanotot olivat mielestäni aivan liian toiveikkaita. Kiinnitän huomiosi näihin seikkoihin, kun tiedän Sinun idänkaupan tilannetta tarkasti seuraavan.

Ollilallekin puhuin. Hän on samaa mieltä. Ollila kertoi, ettei hän ole ollut pitkiin aikoihin missään idänkauppaa koskevassa palaverissa — sellaisia ei ilmeisesti ole pidetty.»

Paavo Väyrynen Moskovaan

Joulukuun puolella johdin edellä jo mainittua keskustapuolueen valtuuskuntaa Moskovaan. Tätä vierailua pohjustettiin, kuten tavallista, ennakkoon suurlähetystön kautta.

Tällä kertaa valmistautuminen poikkesi tavanomaisesta. Suurlähetystössä NKP:n ja keskustapuolueen yhteydenpidosta vastaava virkailija otti meihin yhteyden lokakuun lopulla 1986. Hän kertoi, että erityisesti sosialidemokraatit olivat antaneet Moskovaan epäedullisen kuvan keskustapuolueen asemasta ja politiikasta. Oli väitetty, että keskustapuolue on mennyt oikealle ja että me haluamme vähentää kauppaa Suomen ja Neuvostoliiton välillä. Hän kertoi, että keskustapuoluetta oli vähätelty »auringonlaskun puolueena», joka menettää merkityksensä, kun maatalousväestö vähenee. Hän toivoi, että voisimme hyvissä ajoin ennen matkaamme Moskovaan antaa kirjallisessa muodossa omat näkökohtamme, joilla voisimme torjua meihin kohdistuneen parjauksen.

Keskustelin asiasta Seppo Kääriäisen kanssa. Olimme hyvin epäileviä, olisiko muistiota syytä laatia. Aikaisemmin emme olleet sellaisia tehneet. Katsoimme kuitenkin tärkeäksi, että puolueesta esitetyt väärät väitteet saataisiin silloisessa jännittyneessä tilanteessa varmuudella oikaistuiksi. Niin päädyimme lopulta siihen, että muistio on syytä kirjoittaa. Marraskuun 19. päivänä 1986 päivätty muistiomme oli tällainen:

»Keskustapuolueen johdon näkemys Suomen poliittisesta tilanteesta:

Nykyinen asetelma syntyi, kun SDP runsas vuosi sitten ryhtyi toteuttamaan uutta strategiaansa, jonka mukaan se pyrkii syrjäyttämään keskustan hallituksesta ja ottamaan tilalle oikeiston — siis rikkomaan punamultayhteistyön. Heidän pyrkimyksenään on ollut vahvistaa kokoomuksen asemaa nostamalla se toiseksi Suomen politiikan päävaihtoehdoksi (Sorsan ja Suomisen näyttävät yhteisesiintymiset) ja samalla tasoittaa tietä hallitusyhteistyölle heidän kanssaan (mm. Sorsan haastattelu Turun Sanomissa ja Savon Sanomissa).

Keskusta reagoi käymällä sekä julkisesti että julkisuuden ulkopuolella ankaraan punamultayhteistyön puolustamiseen. Kun emme saaneet tälle SDP:n taholta mitään vastakaikua, oli meidän pakko käydä puolustustaisteluun sekä oman asemamme turvaamiseksi että keskustan ja SDP:n välisen yhteistyön säilyttämiseksi. Vastasimme SDP:n uuteen strategiaan kahdella tavalla:

1. Esitimme tiukan kannan laajapohjaisen hallitusyhteistyön puolesta, jonka runkona olisivat keskusta, sosialidemokraatit ja kokoomus. Esitimme siis punamullan säilyttämistä ja sen laajentamista.

2. Estääksemme vaalikeskustelun polarisoitumisen ryhdyimme korottamaan profiiliamme asiakysymyksissä. Olemme esiintyneet voimakkaasti asiakysymyksissä, jotka ovat linjaltaan keskustalaisia.

SDP on syyttänyt keskustaa siitä, että olemme muka menneet oikealle. He eivät ole pyynnöistä huolimatta kyenneet esittämään ainuttakaan asiakysymystä, jossa näin olisi tapahtunut. Hallitusyhteistyöpyrkimysten osalta he ovat itse menneet oikealle, ei keskusta. Mehän olemme puolustaneet keskustan ja SDP:n yhteistyötä ja esittäneet sen laajentamista. SDP on sen sijaan tähdännyt punamultapohjan rikkomiseen ja hallitusyhteistyöhön oikeiston kanssa ohi keskustan.

SDP pyrkii luomaan valheellisen kuvan Suomen poliittisesta elämästä väittämällä, että keskusta on muka oikeistolaistunut ja oikeisto muuttunut keskustaksi. Näin ei tietystikään ole. Keskusta on edelleen keskusta ja kokoomus on edelleen Suomen oikeisto. Mikä näiden puolueiden perusolemuksen olisi yhtäkkiä muuttanut?

Keskustapuolueen mielestä SDP:n ei tulisi käyttää ’kokoomuskorttia’ keskustaa vastaan eikä keskustan tule käyttää sitä SDP:tta vastaan. Siksi meidän mielestämme kolmen suuren hallitusrunko olisi nyt hyvä vaihtoehto.

Keskusta jatkaa tiukasti Kekkosen ulko- ja sisäpoliittisella linjalla. Mitään muutosta ei voida osoittaa tapahtuneen. Olemme vain reagoineet SDP:n uuteen strategiaan, joka on mielestämme ollut selvä linjan muutos heidän politiikassaan.

Kun julkisuudessakin on väitetty, että keskustapuolue haluaisi supistaa Suomen ja Neuvostoliiton välistä kauppaa, korostamme, että väite on törkeä provokaatioja täysin päinvastainen totuuden kanssa. Mehän olemme pyrkineet nimenomaan huolehtimaan siitä, että kauppa jatkuisi myös tulevaisuudessa mahdollisimman korkealla tasolla. Jos vientiylijäämämme olisi annettu vielä kasvaa, olisi vientimme supistunut hyvin jyrkästi runkosopimuskauden loppuvuosina. Tästä syystä olemme esittäneet kaupan nopeaa tasapainottamista ja sen balansoimista mahdollisimman korkealla tasolla.

Lopuksi esitän toivomuksen, että NKP suhtautuisi tasapuolisesti keskustapuolueeseen ja sosialidemokraatteihin. Näiden kahden puolueen voimakas asema, niiden keskinäinen voimatasapaino ja niiden välinen yhteistyö takaavat vakaan kehityksen Suomessa. Uskon, että tasapuolinen suhtautuminen näihin puolueisiin on myös NKP:n kannalta katsoen paras mahdollinen vaihtoehto.»

Muistion vetoomus johtui siitä, että NKP oli puoluesuhteillaan selvästi tukenut sosialidemokraatteja etenkin sen jälkeen kun SDP:sta tuli presidenttipuolue. Toivoimme, että tämä »peli» loppuisi.

Moskovassa käydyissä valtuuskuntien välisissä keskusteluissa muistiossa esitetyt teemat toistuivat.

NKP:n valtuuskuntaa johti Neuvostoliiton entinen Washingtonin suurlähettiläs Anatoli Dobrynin, joka oli vastikään nimitetty johtamaan puolueen kansainvälistä osastoa. Tunsin hänet vanhastaan. Olimme tavanneet ensimmäisen kerran jo syksyllä 1977 New Yorkissa, jolloin hän osallistui tapaamiseen, joka minulla oli Andrei Gromykon kanssa.

Muistiossa mainitut asiat kuitattiin keskustelussa lyhyesti. Pääpaino oli kansainvälisen tilanteen tarkastelussa ja kahdenvälisten valtiollisten kysymysten käsittelyssä. Selostin laajalti tilannetta maittemme välisessä kaupassa. Siihen Dobrynin ei juurikaan puuttunut, vaan ehdotti, että puhuisin siitä Ligatshovin kanssa.

Kun Dobrynin ei sanottavasti tuntenut Suomen puolueoloja, selostin hänelle melko laajasti keskustapuolueen taustaa, saavutuksia ja tulevaisuuden näkymiä. Puheenvuoroni lopuksi käsittelin väitteitä, joiden mukaan keskustapuolue olisi »auringonlaskun puolue»:

»Väitteet eivät pidä paikkaansa, puolue on pitänyt pintansa yhteiskunnan rakennemuutoksessa. Maatalousväestöstä noin 70 % äänestää keskustaa, mutta silti heidän osuutensa on vain noin kolmannes kaikista puolueen kannattajista. Loput kaksi kolmannesta ovat työläisiä, toimihenkilöitä, yrittäjiä jne. Omaa poliittista asemaamme olemme vahvistaneet yhteistyöllä muiden poliittiseen keskustaan kuuluvien puolueiden kanssa. Nuorison keskuudessa keskustapuolue on suositumpi kuin esimerkiksi SDP. Keskustapuolueella on nuori johto ja uskomme vankasti puolueemme tulevaisuuteen.»

Matkan yhteydessä tapasin virkaveljeni Andrei Gromykon, jonka kanssa keskustelimme ajankohtaisista virka-asioista.

Jegor Ligatshovin luo järjestetyn kohteliaisuuskäynnin yhteydessä keskusteltiin kansainvälisestä tilanteesta, maittemme välisen kaupan näkymistä ja puoluesuhteista. Kaupan osalta Ligatshovin kanta oli selvä: se on pantava tasapainoon, velaksi ei voida elää. Hänellä oli toiveita siitä, että kaupassa päästäisiin hyvään tasoon mm. niiden neuvottelujen avulla, joita tultaisiin käymään pääministeri Ryzhkovin edessä olleen Suomen-vierailun yhteydessä.

Suomesta »pieni talousmahti»

Kevään 1987 eduskuntavaalien pääkysymykseksi tuli talouspolitiikka. Keskustapuolueessa kehiteltiin toimenpiteitä, joilla Suomen taloutta voitaisiin vahvistaa.

Keskustan talouspoliittinen linja rakentui syksystä 1983 käydylle aatteelliselle keskustelulle, jonka perusteella hahmoteltiin Suomen kehittämistä vihreäksi tietoyhteiskunnaksi. Suomen taloutta vahvistavan talouspolitiikan oleellinen osa oli sekä reaalisen että hintakilpailukyvyn vahvistaminen.

Sorsan hallituksen talouspoliittiset kiistat liittyivät sekä taloutemme rakenteeseen että yritystemme kilpailukykyyn. Keskiryhmillä oli oma »terveen talouspolitiikan» linjansa, jota SDP:n oli vaikea niellä.

Talouspoliittisilla erimielisyyksillä oli myös ideologinen luonne. Erityisen hankalaa oli veropolitiikasta sopiminen. Keskiryhmät ajoivat säästämistä ja yrittämistä kannustavia »porvarilliseen» suuntaan käyviä verouudistuksia, jotka olivat sosialidemokraateille erityisen vaikeita hyväksyä.

Näissä merkeissä puitiin myös vuoden 1986 budjettiriihi. Valtiovarainministeri Esko Ollila valmisteli yhdessä veroministeri Pekka Vennamon kanssa taloutta tervehdyttäviä veroratkaisuja. Mukana oli myös ehdotus marginaaliverotuksen keventämiseksi, mutta ehdotettujen veromuutosten kokonaisuus oli silti sosiaalisesti perusteltu.

Budjettiriihen ympärillä oli vahvoja etujärjestöpaineita. Teollisuuden Keskusliitto tuki Ollilan linjaa, SAK sitä jyrkästi vastusti. Melkoinen osa Ollilan ehdotuksista kariutui sosialidemokraattien vastarintaan.

Sorsan hallituksen verokiistat olivat taustana SDP:n ajamalle suurelle verouudistukselle, jonka kokoomus nieli osana Holkerin hallituksen ohjelmaa.

Kun Sorsan hallituksessa tehtiin yrittämistä ja säästämistä kannustavia veroratkaisuja, kääntyi uudistusten suunta hallituksen vaihduttua päinvastaiseksi. Kun keskiryhmien veropolitiikka edisti oikeudenmukaisuutta, oli suuren verouudistuksen yleislinja hyvin epäsosiaalinen.

Holkerin hallituksen suuren verouudistuksen avainvaatimus oli: »kaikki tulot samalle viivalle». Tällä tavoin ryhdyttiin purkamaan verojärjestelmään sisältynyttä yhteiskunnallista ohjausta eli rangaistiin yrittämistä ja säästämistä ja lisättiin ihmisten välisiä toimeentuloeroja. Tulokset olivat onnettomat etenkin taloudellista kehitystämme ajatellen.

Marraskuun puolivälissä 1986 pidin alustuksen »Suomi tulevaisuudessa» -seminaarissa. Lähdin liikkeelle lohduttomista maailmanlaajuisista tulevaisuuden näköaloista ja liitin Suomen kehittämisen linjan niihin:

»Suomen tulee omalta osaltaan pyrkiä vaikuttamaan kansainväliseen kehitykseen siten, että myös tulevien sukupolvien elinmahdollisuudet ja hyvinvointi tulisivat turvatuiksi. Samalla meidän on suunnattava oman yhteiskuntamme kehitys luonnonmukaisen tietoyhteiskunnan suuntaan. Mitä paremmin me huolehdimme oman yhteiskuntamme asioista sitä paremmat mahdollisuudet meillä on antaa oma tärkeä panoksemme koko ihmiskunnan paremman tulevaisuuden hyväksi.

Suomesta on siis kehitettävä luonnonmukainen tietoyhteiskunta. Olemme hyvää vauhtia siirtymässä teollisuusyhteiskunnasta tietoyhteiskuntaan. Tiedolla ja osaamisella on aikaisempaa suurempi merkitys sekä yritysten että kansantalouksien menestystä ajatellen. Uusi tekniikka poikkeaa oleellisesti teollisuusyhteiskunnan tekniikasta. Ennen muuta se säästää sekä raaka-aineita että energiaa ja on siten ympäristöystävällisempää kuin vanha tekniikka. Samoin se antaa mahdollisuuksia elinympäristön entistä tehokkaampaan suojelemiseen. Pääsääntöisesti uusi tekniikka näyttää olevan myös vähemmän keskittävää kuin vanha, edellisen aikakauden tekniikka. Meillä on siis täysi syy kaikin tavoin edistää uusimman tekniikan kehittämistä ja käyttöönottoa.

Rakennemurros tietoyhteiskuntaan siirryttäessä edellyttää, että sijoitamme runsaasti lisää voimavaroja tutkimukseen ja tuotekehittelyyn. Haluan myös erityisesti korostaa koulutuksen ja sivistyksen merkitystä luonnonmukaisen tietoyhteiskunnan rakentamisen kannalta. Suomalaisten teknologisen osaamisen ja sivistyksellisen voiman takaamiseksi on koulutusjärjestelmämme uudistettava vastaamaan oman aikamme ja tulevaisuuden haasteisiin.

Tietoyhteiskuntaan siirryttäessä Suomen ei tule orjallisesti seurata muiden maiden malleja, vaan nytkin meidän on valittava oma kansallinen tiemme. Suomella on ainutlaatuiset mahdollisuudet rakentaa luonnonmukainen tietoyhteiskunta. Meillä on runsaasti tilaa ja rikas elävä luonto sekä korkea koulutustaso ja voimakas, omaleimainen kansallinen kulttuuri.»

Marraskuun lopulla 1986 puhuin puoluevaltuuskunnan kokouksessa samasta aihepiiristä, mutta konkretisoin ajatuksiani pitemmälle. Lähtökohtani oli, että keskustalla oli ollut siihen mennessä kaksi tärkeää kansallista tehtävää: kansan eheyttäminen itsenäisyytemme ensimmäisinä vuosikymmeninä sekä sotien jälkeisen ulkopoliittisen linjan luominen ja toteuttaminen. Nyt oli alkamassa kolmas:

»Keskustan kaksi ensimmäistä kansallista tehtävää jatkuvat edelleen. Suomen itsenäisyyden lujittaminen, kansanvallan puolustaminen, kansallisen itsenäisyyden vaaliminen, yhteiskunnallisen oikeudenmukaisuuden toteuttaminen ja Kekkosen ulkopoliittisen linjan johdonmukainen toteuttaminen ovat meitä alati elähdyttäviä ja velvoittavia tehtäviä.

Mutta samalla meitä odottavat uudet vakavat haasteet, kolmas kansallinen projekti. Nyt on kysymys Suomen kansantalouden ja koko yhteiskunnan luotsaamisesta onnellisesti läpi kansainvälisen talouden murroksen tilanteessa, jossa oma taloutemme kansainvälistyy ja uusi tekniikka murtaa talouselämämme ja koko yhteiskunnan rakenteita.

Kansainvälisessä taloudessa eletään lähivuosina vaikeaa murroskautta, jossa suurimman uhkan aiheuttaa maailman raha- ja valuuttajärjestelmän haavoittuvuus. Tähän liittyvät olennaisena osana kehitysmaiden ongelmat, muun muassa niiden jättiläismäiset velat.»

Epävarmuutta kansainvälisessä taloudessa aiheutti myös tekniikan nopea ja epätasainen eteneminen maailman eri maissa, mikä oli synnyttämässä rajuja kansainvälisiä rakennemuutoksia ja sitä kautta paineita kansainvälisen kaupan ja talouden rakenteisiin. Suomenkin teollisuuden oli pakko kansainvälistyä nopeasti ja olla mukana kansainvälisessä rakennemuutoksessa. Uusinta tekniikkaa oli käytettävä mahdollisimman tehokkaasti myös meidän teollisuudessamme. Ennustin, että meille käy huonosti, jos emme toimi oikein:

»Ellei Suomi sopeudu edessämme oleviin muutoksiin harkitusti ja hallitusti, saattaa meille käydä hyvin huonosti. Pahimmassa tapauksessa taloudellinen itsenäisyytemme murenee, ajaudumme suurtyöttömyyteen ja menetämme suuren osan väestöstämme ulkomaille. Ennen muuta kysymys on nuorisosta. Jos työttömyys kasvaa nykyisestään, joutuvat työmarkkinoille pyrkivät nuoret kärsimään eniten. Kysymys on heidän koko tulevaisuudesta. Samalla on kysymys kansamme olemassaolon perusteista. Ilman vahvaa taloudellista perustaa suomalaisella kulttuurilla ei ole elinmahdollisuuksia.»

»Jotta Suomi voisi olla tehokkaasti mukana ihmiskunnan yhteisten ongelmien ratkaisemisessa, on meidän huolehdittava hyvin omista asioistamme. Kaiken muun perusta on onnistunut talouspolitiikka, joka antaa meille työtä, turvatun toimeentulon ja voimavarat yhteiskunnallisiin uudistuksiin, ja joka luo myös voimavarat Suomen kansainväliseen toimintaan.»

Toistin puheessani ajatukseni, että Suomesta tulee kehittää luonnonmukainen tietoyhteiskunta, jonka perusta ovat Suomen rikkaat uusiutuvat luonnonvarat, joiden varaan voimme kestävällä tavalla rakentaa aineellisen hyvinvointimme. Mutta:

»Ensi sijassa kansantaloutemme menestyminen ja kulttuurimme elinmahdollisuudet riippuvat kuitenkin kyvystämme kehittää, omaksua ja ottaa käyttöön uusinta tietoyhteiskunnan tekniikkaa. Tietoyhteiskunnan piirteisiin kuuluu myös kansainvälisen työnjaon voimistuminen ja yritystoiminnan kansainvälistyminen. Tässäkin meidän tulee olla ennakkoluulottomasti mukana.

Samalla kun Suomen talous kansainvälistyy, meidän on huolehdittava siitä, että säilytämme taloudellisen itsenäisyytemme ja omavaraisuutemme. Suomella tulee olla oma kansainvälistymisen strategia. Tässäkään ei tule sokeasti seurata muiden läntisten markkinatalousmaiden esimerkkiä. Suomen integroituminen kansainväliseen talouteen tulee toteuttaa harkitusti ja hallitusti.

Pitkäaikaiset virkaveljet Andrei Gromyko ja Paavo Väyrynen puristavat kättä allekirjoitettuaan pöytäkirjan YYA- sopimuksen voimassaolon jatkamisesta kesäkuussa 1983. Tapahtumaa todistavat mm. presidentti Mauno Koivisto ja pääsihteeri Juri Andropov.

Ulkoasiainministeri Paavo Väyrysen pitkään vireillä ollut virallinen vierailu Moskovaan toteutui joulukuussa 1983. Vuokko ja Paavo Väyrystä olivat rautatieasemalla vastaanottamassa Lidija ja Andrei Gromyko.

Kiinan muurilla tammikuussa 1984. Kiinan-vierailu antoi täyttymyksen haaveelle, joka Väyrysellä oli pikkupojasta saakka ollut.

Ulkoasiainministeri Paavo Väyrynen esittelee paavi Johannes Paavali II:lle kuva-Kalevalaa, jonka hän antoi puolankielisen Kalevalan kera lahjaksi paaville. Keväällä 1984 toteutetun vierailun yhteydessä Väyrynen keskusteli Vatikaanissa mm. väestöpolitiikasta.

Keväällä 1984 ulkoministeri Väyrynen vieraili useissa Aasian maissa. Tässä kuvassa Väyrynen keskustelee Intian pääministerin Indira Gandhin kanssa.

Keskustapuolueen voimakaksikko Savonlinnan puoluekokouksessa kesäkuussa 1984.

Vuoden 1984 ohjelmaan kuului osallistuminen presidentti ja rouva Koiviston valtiovierailulle Lontooseen. Tässä yhteydessä Väyrynen tapasi toistamiseen Margaret Thatcherin.

Tammikuussa 1985 ulkoasiainministeri Väyrynen vieraili Kuwaitissa. Lentokentällä hänet vastaanotti ulkoministeri Sabah A. J. Al-Sabah.

Ulkoasiainministeri istuttaa puuta Sansibarin saarella Tansaniassa antaakseen myös henkistä tukea siellä toteutetulle metsitysprojektille. Toimitusta seuraa mm. Tansanian ulkoministeri Ben Mkapa.

Heinäkuussa 1985 pidettiin Helsingissä ETYKin 10-vuotisjuhlakokous, jonka puheenjohtajuutta Väyrynen tässä hoitaa. Puheenjohtajaa avustaa osastopäällikkö Pietinen.

Helmikuussa 1985 Hans- Dietrich Genscher puolisoineen suoritti virallisen vierailun Suomeen. Vuokko ja Paavo Väyrynen ottivat vieraansa vastaan lentokentällä.

Ahti Pekkala ja Paavo Väyrynen kesän 1985 budjettineuvotteluissa. Mukana myös valtiosihteeri Åke Wihtol. Pekkala ja Väyrynen olivat läheisiä työtovereita sekä eduskunnassa että hallituksessa.

Ulkoministeri Väyrynen keskustelee Egyptin toisen ulkoministerin Boutros Boutros-Ghalin kanssa kesällä 1985. Nykyään Boutros-Ghali on YK:n pääsihteeri.

Lappeenrannan puoluekokouksessa Paavo Väyrynen nimettiin keskustapuolueen presidenttiehdokkaaksi. Vuokko oli mukana pääjuhlassa.

Vuonna 1986 ulkoasiainministeri Väyrynen suoritti vierailuja useisiin Lähi-idän ja Välimeren maihin. Israeliin suuntautunut vierailu oli ensimmäinen korkean tason virallinen vierailu tähän maahan. Lentokentällä vierasta oli vastaanottamassa virkaveli Yitzhak Shamir.

Syksyn 1986 budjettiriihestä tuli kova kädenvääntö keskustapuolueen ja SDP:n välille. Pääministeri Sorsa, ulkoministeri Väyrynen ja valtiovarainministeri Ollila poistumassa kolmenkeskiseen neuvotteluun.

Keskiryhmien yhteistyö tiivistyi kevään 1987 eduskuntavaalien lähestyessä. Puheenjohtajat Esko Almgren, Kyösti Lallukka, Christoffer Taxell ja Paavo Väyrynen julkistivat tammikuussa 1987 yhteisen talouspoliittisen kannanoton.

Helmikuussa 1987 ulkoministeri Väyrynen vieraili sekä Ranskassa että Saksassa. Bonnissa isäntänä oli Hans-Dietrich Genscher. Kuvassa mukana myös suurlähettiläs Antti Karppinen.

Vaalien voittajat Ilkka Suominen, Christoffer Taxell ja Paavo Väyrynen eduskunnan kahvilassa 9. huhtikuuta 1987. Tässä vaiheessa näytti vielä mahdolliselta, että miesten yhteinen tahto olisi toteutunut hallitusratkaisussa.

Hallitusneuvotteluissa Kalevi Sorsa sai Harri Holkerin avulla tahtonsa toteutetuksi. Vaalivoiton puolueelleen hankkinut Ilkka Suominen joutui nöyryytetyksi.

Nuorten suvijuhlilla Torniossa kesäkuussa 1987 Paavo Väyrynen piirsi oman kuvansa. Keskustanuoret ottivat graffitin vaalityönsä symboliksi.

Oulun suurtapahtumassa elokuun lopulla 1987 presidenttiehdokasta evästettiin myös leivällä ja suolalla.

Tammikuun alussa 1988 vaalityön loppuvaihe käynnistyi Vantaalla järjestetyssä tilaisuudessa. Eturivissä Väyrysen tärkeät tukijat Jan- Magnus Jansson, Paula Tuomikoski ja Esko Almgren.

Keskeiset presidenttiehdokkaat ravintola Kultaisessa sipulissa. Äänten laskenta on osoittamassa, että Väyrynen voittaa selvästi Holkerin.

Kajaanin puoluekokouksessa kesäkuussa 1988 äänestetään puolueen nimestä.

Lokakuussa 1988 Paavo Väyrynen väitteli tohtoriksi Åbo Akademissa.

Seppo Kääriäinen ja Paavo Väyrynen keskustelevat eduskunnan valtiosalissa keväällä 1988.

Kari Kairamo, Paavo Väyrysen ystävä ja tukija, jonka elämä päättyi traagisella tavalla joulukuussa 1988.

Syksyllä 1989 Jukka Tarkka käynnisti ajojahdin, jolla Paavo Väyrynen pyrittiin leimaamaan maanpetturiksi. Asiasta käytiin tiukka keskustelu myös televisiossa. Toimittajana Petteri Väänänen.

Marraskuussa 1990 Mikko Lohikoski, Ulf Sundqvist ja Paavo Väyrynen matkustivat Bagdadiin neuvottelemaan suomalaisten panttivankien vapauttamisesta.

Valtioneuvos Johannes Virolainen jättää jäähyväisiä eduskuntaryhmälle 12.3.1991.

Suoharjun emäntä ja isäntä omenapuun katveessa syksyllä 1991.

Suomen talous tulee rakentaa mahdollisimman tukevasti omien luonnonvarojemme varaan. Ennen muuta meidän tulee hoitaa hyvin uusiutuvia luonnonvarojamme ja korjata huolellisesti talteen niiden tuotto. Meillä on suuret metsävarat, runsaasti kotimaista energiaa, elinvoimainen maatalous — rikas elävä luonto. Uusiutuvat luonnonvarat ovat taloutemme vankka luonnonmukainen perusta.»

Pidin tärkeänä sitä, että ylläpidämme edelleen rajoituksia ulkomaiselle omistusoikeudelle. Osaomistus voidaan hyväksyä ja sitä on syytä edistääkin osana omien yritystemme kansainvälistymistä. Sen sijaan on pyrittävä välttämään sitä, että määräämisvalta suomalaisissa yrityksissä siirtyisi ulkomaisiin käsiin. Oleellisempaa oli kuitenkin terve talouspolitiikka:

»Tehokkain tapa Suomen taloudellisen itsenäisyyden turvaamiseksi kansainvälistyvässä maailmassa on hyvän kilpailukyvyn ylläpitäminen. Tässä suhteessa emme saa tyytyä keskinkertaisuuteen, vaan Suomesta tulee kehittää pieni talousmahti, joka menestyy vaikeinakin aikoina ja kykenee mahdollisimman pitkälle itse määräämään omasta kohtalostaan.

Uudessa tietoyhteiskunnassa sekä kansantalouksien että yritysten menestymisen ratkaisee tiedon ja osaamisen taso. Siksi sekä valtion että yritysten tulee sijoittaa tuntuvasti tähänastista enemmän tutkimukseen, tuotekehitykseen ja koulutukseen.

Yritystemme tulee saada käyttöönsä riittävät voimavarat, jotta ne kykenevät sijoittamaan riittävästi tulevaisuuteen: tutkimukseen, tuotekehitykseen, uuteen tuotantoon ja uusiin työpaikkoihin. Kun ankara rakennemuutos karsii runsaasti työpaikkoja, tulee teollisuutemme kyetä korvaamaan niitä muilla työpaikoilla.»

Puhuin yritystemme pääomatarpeista ja siitä, että hintakilpailukykyämme oli määrätietoisesti parannettava. Tämäkään ei kuitenkaan riittäisi työllisyyden turvaamiseen:

»Yritysten tulee saada käyttöön tuntuvasti nykyistä enemmän omaa pääomaa, jolloin niiden rahoitusrakenne tervehtyy. Pääomamarkkinoiden kehittämistä tulee siis määrätietoisesti jatkaa. Talouspolitiikka on hoidettava siten, että reaalikorko on vakaa ja riittävän alhainen.

Myös hintakilpailukyvystä on pidettävä jatkuvasti hyvää huolta. Heikosta hintakilpailukyvystä kärsimme kaikki suuren työttömyyden ja heikon tulokehityksen muodossa. Vuosikymmenen lopulla uhkaavaa suurtyöttömyyttä torjuttaessa on hintakilpailukyvyn tuntuva kohentaminen tärkein toimenpide. Lähivuosina tulee hintakilpailukykyä siis määrätietoisesti parantaa.

Vaikka hoitaisimme talous- ja työllisyyspolitiikkamme erittäin hyvin, emme voi päästä ainakaan lähivuosina pelkästään sen avulla täystyöllisyyteen. Siksi meillä tulee olla ennakkoluulottomuutta työn ja toimeentulon jakamiseksi ihmisten kesken. Yhteiskunnassamme on paljon tekemätöntä työtä. Meidän on luotava olosuhteet, joissa tämä työ löytää tekijänsä. Ennen muuta tulee työvaltaista pienyritystoimintaa voimakkaasti elvyttää. Ja työpaikkojen joustavuutta lisäämällä voidaan työtä jakaa nykyistä useammalle.

Suomi on oman onnensa seppä. Meidän suomalaisten tulee yhdessä löytää talouselämämme kehittämiseen strategia, joka antaa meille mahdollisuuden järjestää Suomen nuorisolle työtä Suomesta ja jonka turvin toimeentulomme voi parantua. Kehittämällä Suomesta luonnonmukainen tietoyhteiskunta voimme säilyttää taloudellisen itsenäisyytemme ja kasvaa pieneksi talousmahdiksi, jonka turvin suomalainen kulttuuri voi säilyä ja kukoistaa. Tähän työhön, tähän kansalliseen tehtävään keskustan on nyt kaikin voimin paneuduttava.»

Vahva vai vakaa markka?

Sosialidemokraattien aloitteesta talouspoliittiseen keskusteluun avautui myös toinen näkökulma. SDP otti pääasiakseen valuuttakurssipolitiikan.

Kalevi Sorsa piti juhlapuheen Suomen Pankin 175-vuotisjuhlassa joulukuussa 1986. Sorsa otti voimakkaan kannan »vahvan markan» politiikan puolesta ja edellytti, että vaalien jälkeisen hallituksen muodostamisesta kiinnostuneet poliittiset voimat ilmoittaisivat jo etukäteen, että ne noudattavat päättäväisesti tätä politiikkaa.

Sorsan puhe synnytti välittömästi keskustelun siitä, tarkoittiko Sorsa vakaata vai vahvaa markkaa. Hänen omat vastauksensa vaihtelivat. SDP:n ryhmä osoitti oman kantansa vaatimalla vuoden 1987 budjetin eduskuntakäsittelyn yhteydessä, että silloin jo yliarvostettu markka olisi ollut revalvoitava.

Otin osaa Sorsan virittelemään talouspoliittiseen keskusteluun mm. keskustapuolueen puoluehallituksen kokouksessa 12.1.1987: »Viime kevään tuloratkaisujen jälkeen Suomen talouden kehitysnäkymät ovat selvästi heikentyneet. Niinpä viime kesänä syntyi epäilyjä markan devalvoimisesta. Tuolloin kävi ilmeiseksi, että Suomen vienti Neuvostoliittoon supistuu tuntuvasti öljyn hinnan alenemisen vuoksi. Kun Suomella tämän vuoksi on erityinen tarve kasvattaa markkinaosuuksiaan länsimarkkinoilla, arvioitiin monilla tahoilla, että Suomen on pakko devalvaation avulla parantaa heikentynyttä hintakilpailukyky- ään. Suomen Pankki ryhtyi puolustamaan markan arvoa ja maan valuuttavarantoa korkoaseen avulla. Vaikka tilanne on viime kesään verrattuna selvästi rauhoittunut, on korkotaso jouduttu edelleen pitämään hyvin korkealla.

Sekä Suomen pankissa että hallituksessa pelätään, että devalvaatiospekulaatiot saattavat uudelleen viritä ja rikkoa noudatetun talouspoliittisen linjan. Tämän vuoksi pääministeri Sorsa on pyytänyt, että ne puolueet, jotka pyrkivät mukaan vaalien jälkeen muodostettavaan hallitukseen, antaisivat vakuutuksen, että ne tukevat vahvan markan politiikkaa. Hän on myöhemmin tähdentänyt puhuneensa pääministerinä ja toivonut ainakin keskustapuolueen ja kokoomuksen vastaavan hänen pyyntöönsä.

Olen kysynyt Sorsalta, tarkoittiko hän »vahvan markan» politiikalla sitä, että markan tulee olla vakaa vai sitä, että markan arvon tulee olla korkea suhteessa muihin valuuttoihin. Sorsa vastasi tarkoittaneensa markan vakautta.

Tähän kysymykseen keskustan on helppo vastata: me kannatamme vakaan markan politiikkaa.

Sen sijaan emme olisi voineet ilmoittaa tukevamme sitä, että markan arvon tulisi olla korkea suhteessa muihin valuuttoihin. Itse asiassa markka on nyt yliarvostettu. Suomen hintakilpailukyky ei ole riittävän hyvä. Tästä syystä myös korkotaso joudutaan pitämään liian korkealla. Nämä kaksi toisiinsa liittyvää tekijää uhkaavat puolestaan aiheuttaa sen, että meneillään oleva teollisuuden voimakas rakennemuutos johtaa vuosikymmenen lopulla suurtyöttömyyteen. Yliarvostetun markan ja korkean koron politiikka on raakaa, oikeistolaista talouspolitiikkaa, jota emme voi hyväksyä. Suurtyöttömyyttä on ryhdyttävä yhteisvoimin torjumaan.

Markan vakautta ei voida turvata sillä, että puolueet vakuuttavat kannattavansa vakaan markan politiikkaa. Luottamus markan arvon säilymiseen voidaan saavuttaa vain vahvistamalla yritystemme kilpailukykyä. Tällöin luodaan myös edellytykset koron alentamiselle, mikä sekin parantaa yritysten kilpailukykyä ja työllisyyttä.

Vakaan markan politiikka edellyttää yritystemme ja erityisesti taloutemme avoimen sektorin kustannusten alentamista. Tämän vuoksi esitin viime syksynä Helsingin Sanomille antamassani haastattelussa harkittavaksi tulosopimusten tarkistamista samaan tapaan kuin tehtiin 1970-luvun lopulla. Tämä esitys torjuttiin. Lisäksi ehdotin, että viime vuoden viimeisellä lisäbudjetilla parannettaisiin yritysten kilpailukykyä ja että harkittaisiin myös tämän vuoden varsinaisen budjettiesityksen tarkistamista. Tämäkin ehdotus ensin torjuttiin, mutta muutamaa viikkoa myöhemmin hallitus antoi eduskunnalle ehdotukseni mukaisen lisäbudjettiesityksen, jolla alennettiin työnantajien palkkaperusteisia sosiaaliturvamaksuja ja kevennettiin tuntuvasti pienimpien yritysten liikevaihtoveroa.

Vaalien jälkeen ollaan saman kysymyksen edessä. Vakaan markan politiikka edellyttää sitä, että saadaan aikaan laajapohjainen hallitus, joka ryhtyy nopeasti ja määrätietoisesti parantamaan yritysten kilpailukykyä. Avainasemassa on tulopolitiikka. Nyt kun hintakilpailukykymme on heikentynyt ja on edelleen heikkenemässä, olisi tulopolitiikassa päästävä lähivuosina hyvin alhaisiin nimelliskorotuksiin. Niiden kautta saavutetaan loppujen lopuksi edullisin reaalinen tulokehitys ja paras työllisyys.

Myös hallituksen talouspolitiikalla — erityisesti vero- ja maksupolitiikalla — voidaan vahvistaa yritysten kilpailukykyä. Hallituksen toimenpitein voidaan myös edesauttaa kestävien tuloratkaisujen aikaansaamista.

Pitemmällä aikavälillä on suurempi vaikutus kansantaloutemme ja yritystemme reaalisen kilpailukyvyn vahvistamisella. Tietoyhteiskunnassa kilpailukykyyn vaikuttaa ratkaisevasti kansakunnan ja yritysten tiedon ja osaamisen taso. Siksi on välttämätöntä, että tulevaisuudessa edelleen lisätään tämän vuoden budjetin tapaan panostusta tutkimukseen, tuotekehitykseen ja koulutukseen.

Jotta yrityksillä olisi riittävät mahdollisuudet sijoittaa tulevaisuuteen — tutkimukseen, tuotekehitykseen, koulutukseen, uuteen tuotantoon, uusiin työpaikkoihin —, tulee niiden toimintaedellytyksiä parantaa. Tärkeintä on jatkaa tämän vuoden budjetissa käynnistyvää pääomamarkkinoiden kehittämistä. Yritysten tulee saada käyttöönsä oleellisesti nykyistä enemmän omia pääomia ja niiden velkaantuneisuutta tulee tuntuvasti vähentää. Lisäksi on tärkeää, että Suomessa on vakaa ja riittävän alhainen reaalinen korkotaso.

Suomelle kansantaloutena ovat rikkaat uusiutuvat luonnonvarat merkittävä kilpailuetu. Suomalaisen tietoyhteiskunnan tulee olla luonnonmukainen tieto- ja sivistysyhteiskunta. Myös tutkimus- ja tuotekehitystyössä tulee erityisesti keskittyä hankkeisiin, joiden avulla voimme käyttää mahdollisimman edullisesti omia luonnonvarojamme.

Suomen talous- ja työllisyyspolitiikan tulee olla riittävän kunnianhimoista. Emme saa tyytyä keskinkertaiseen kehitykseen, mikä kovenevassa kansainvälisessä kilpailussa johtaa pienen kansantaloutemme ja pienen kansakuntamme aseman ja taloudellisen itsenäisyyden heikkenemiseen. Emme saa alistua nykyiseen laajaan työttömyyteen, puhumattakaan siitä, että sallisimme työttömyyden vielä lisääntyvän.

Suomesta tulee pyrkiä luomaan pieni talousmahti, talouden pikkujättiläinen, joka voi taata suomalaisille myös tulevaisuudessa työtä ja turvatun toimeentulon ja jonka varassa kansallinen kulttuurimme voi säilyä ja kukoistaa.

Keskustapuolueen mielestä maaliskuun eduskuntavaalien tärkein kysymys on talous- ja työllisyyspolitiikka. Viime vuosien hyviä tuloksia tuottanutta linjaa tulee jatkaa ja tehostaa. Suomella on edelleen hyvät edellytykset suotuisaan taloudelliseen kehitykseen, mutta se edellyttää laajaa yhteisymmärrystä määrätietoisesta talous- ja työllisyyspolitiikasta. Tähän kysymykseen tulee kaikkien puolueiden ottaa ennen vaaleja mahdollisimman selvästi kantaa.»

Vaalien lähestyessä jatkoin talouspoliittisia linjauksiani. Loimaalla maaliskuun alussa pitämässäni puheessa esitin konkreettisen keinon, jolla voitaisiin saada varoja tutkimus- ja tuotekehitystyöhön sekä teollisuuden pääomatarpeiden tyydyttämiseen. Ehdotukseni oli kaksiosainen. Ensimmäinen osa koski valtionyhtiöiden menemistä pörssiin ja niiden osittaista yksityistämistä:

»Samalla kun osakesäästämistä on edistetty ja edelleen edistetään, on pidettävä huoli siitä, että riittävästi osakkeita saadaan markkinoille. Viime aikojen voimakkaat osakkeiden kurssinnousut ovat osittain seurausta liian vähäisestä tarjonnasta. Tähän tilanteeseen sopii erinomaisesti joidenkin valtionyhtiöiden meno pörssiin. Näin saavutettaisiin kahdella tavalla merkittäviä kansantaloudellisia ja valtiontaloudellisia etuja.

Ensinnäkin valtionyhtiöt tarvitsevat käyttöönsä runsaasti pääomia voidakseen toteuttaa omalta osaltaan tulevaisuuteen suuntautuvat investointinsa ja uudistua tietoyhteiskunnan olosuhteiden edellyttämällä tavalla. Lisäksi valtionyhtiöllä on vielä tehtävää omiin luonnonvaroihimme perustuvan tuotannon laajentamisessa mm. kaivostoiminnassa, metsäteollisuudessa ja energiantuotannossa. Nämä investoinnit ovat erityisen tärkeitä kehitysalueille. Molempiin näihin tarkoituksiin tarvitsemansa osakepääoman korotukset valtionyhtiöt voisivat hankkia pörssin kautta, jolloin valtion budjettivaroja säästyisi yhteiskunnallisten uudistusten jatkamiseen. Kun nämä varat saataisiin vapaaehtoista tietä eikä pakkosäästämisenä verotuksen kautta, ei myöskään veroaste tämän vuoksi kohoaisi.

Toiseksi voitaisiin myydä osakemarkkinoilla yleisölle myös osa jo olemassaolevasta valtionyhtiöiden osakekannasta, jolloin valtio saisi runsaasti myyntituloja. Nämä miljardit valtio voisi sijoittaa kokonaisuudessaan tutkimustoimintaan, koulutuksen kehittämiseen ja tuotekehitystyöntukemiseen. Ilman tällaista uutta järjestelyä näihin tarkoituksiin ei saada riittävästi varoja. Veroastetta ei voida nostaa, ja puolueilla näyttää olevan enemmän kuin tarpeeksi muita rahanreikiä niille valtion ja kuntien lisätuloille, joita nykyinen veroaste talouden kasvaessa tuottaa.

Korostan sitä, että valtionyhtiöiden osake-enemmistö ja määräämisvalta näissä yhtiöissä tulee ehdottomasti pitää valtion käsissä.»

Toinen ehdotukseni tähtäsi siihen, että vasemmistokin saataisiin hyväksymään valtionyhtiöiden yksityistämisen. Ehdotukset siis tähtäsivät kolmen suuren hallituksen muodostamiseen:

»Ymmärrän hyvin, että edellä esittämäni toimenpiteet saattavat olla vasemmistopuolueille ja ainakin osalle ammattiyhdistysliikettä vaikeasti hyväksyttäviä. Jotta laaja yhteisymmärrys voitaisiin saavuttaa olisi voitava ennakkoluulottomasti pohtia myös sitä, kuinka palkansaajat voisivat olla mukana toteutettavien investointien rahoittamisessa ja saada omistajina myös vaikutusmahdollisuuksia yritysten päätöksenteossa.

Samalla kun puolueet ovat lähes yksimielisesti vastustaneet kollektiivisten palkansaajarahastojen muodostamista, ovat sellaiset rahastot jo tavallaan olemassa. Ammattiyhdistysliike on kerännyt verovapaina jäsenmaksutuloina huomattavat pääomat, joista osa on jo nyt sijoitettu yritystoimintaan, myös pörssiosakkeisiin. Miksi ei tätä järjestelmää kehitettäisi pitemmälle? Voitaisiin luoda vapaaehtoisuuteen perustuva lakisääteinen järjestelmä, jonka puitteissa ammattiyhdistysliike voisi niin halutessaan sijoittaa varojaan erityisiin sijoitusrahastoihin, jotka puolestaan voisivat sijoittaa varojaan pörssiosakkeisiin. Tällöin niiden omistukselle yksittäisessä yhtiössä tulisi tietysti asettaa samantapainen rajoitus, joka on asetettu muille institutionaalisille sijoittajille, esimerkiksi liikepankeille.

Tässä olisi sekin hyvä puoli, että ammattiyhdistysliikkeen varat tulisivat sijoitetuiksi nykyistä tuottavammalla tavalla, mikä saattaisi antaa mahdollisuuden nykyään varsin korkeiden ay-jäsenmaksujen tuntuvaan alentamiseen. Tämän järjestelyn lisäksi olisi jatkettava valmistelua vapaaehtoisten yrityskohtaisten yritysrahastojen perustamiseksi.»

Ilkka Suominen »pitkällä sillalla»

Syyskesästä 1986 alkaen Suomen sisäpolitiikassa oli voimakkaita jännitteitä. Ne olivat syynä siihen, että talouspolitiikkaa ja idänkauppaa koskeneet näkemyserot synnyttivät kärjekkäitä kiistoja sosialidemokraattien ja keskustapuolueen välille. Mitä lähemmäksi vaalit tulivat, sitä enemmän kiistoja esiintyi. Monet niistä koskivat asioita, joissa keskustapuolueen ja SDP:n aatteelliset näkemykset poikkesivat toisistaan.

Kaiken taustalla oli armoton taistelu vaalien jälkeisestä hallituspolitiikasta. Kokoomus oli pääsemässä ratkaisijan paikalle. Keskustapuolue ja sosialidemokraatit kilpailivat siitä, kumpi näistä puolueista olisi kokoomuksen kumppani seuraavassa hallituksessa.

Pelin avasivat sosialidemokraatit. He olivat jo pitkään valmistelleet yhteistyötä kokoomuksen kanssa. Syksystä 1985 nämä yhteydet tiivistyivät. SDP tähtäsi siihen, että se voisi korvata hallitusyhteistyössä keskustapuolueen kokoomuksella.

Keväällä 1986 keskustapuolue kävi puolustustaisteluun. Kesästä 1986 lähtien keskustan ja kokoomuksen johto ajoivat yhdessä kolmen suuren hallitusta. Ne olivat sitoutuneet muodostamaan keskiryhmien ja kokoomuksen yhteishallituksen, ellei SDP olisi valmis laajapohjaiseen yhteistyöhön. Kokoomus oli hallituskysymyksessä kuitenkin hajallaan: jotkut valmistelivat yhteistyötä SDP:n kanssa ohi keskustan.

Julkisuudessa kokoomuksen johto pelasi kaksilla korteilla. Lokakuun alussa 1986 Ilkka Suominen piti puheen, jossa hän lupasi tulla puoliväliin sosialidemokraatteja vastaan parantaakseen puolueiden yhteistyösuhteita. Tämä tulkittiin yleisesti avaukseksi SDP:n ja kokoomuksen keskinäiselle hallitusyhteistyölle. Sain kuulla Suomisen puheesta Japanin valtiovierailun aikana. Kun minun oli kirjoitettava tuolloin »Paavon palsta» Suomenmaahan, lähetin avoimen kirjeen Ilkka Suomiselle. Aloitin kirjeeni arvelemalla, että hänen puheensa tarkoitusperät olivat tulleet väärin ymmärretyiksi ja jatkoin:

»Minun mielestäni on hyvä, että kokoomus ojensi yhteistyön kättä työväestölle ja samalla sosialidemokraateille. Hehän ovat tähän mennessä estäneet kokoomuksen pääsyn hallitukseen. Näyttää siltä, että puheenjohtaja Sorsa on valmis jo tämän yhden puheen perusteella hyväksymään hallitusyhteistyön, jossa sekä SDP että kokoomus ovat mukana. Tämä on tärkeä myönteinen kannanotto. Puheesi johti siis tarkoitettuun tulokseen. Onnittelen.

On omituista, että Sinun on tulkittu pyrkivän siihen, että kokoomus tulisi hallitukseen keskustapuolueen tilalle. Tästähän ei voi olla kysymys.

Käymiemme keskustelujen perusteella tiedän, että Sinulla on Suomen poliittisesta tilanteesta sama analyysi kuin minullakin: SDP:lla on enemmän valtaa kuin puolueen kannatus edellyttäisi. Tämä johtuu ennen muuta siitä, että SDP:lla on vahva asema etujärjestöjen piirissä ja se käyttää tätä valtaa siekailematta hyväkseen saadakseen oman tahtonsa toteutetuksi hallituksen ja eduskunnan päätöksenteossa.

Yhteistyö sosialidemokraattien kanssa ei ole aina helppoa. Uskon siitä jotakin tietäväni, kun olen ollut heidän kanssaan samassa hallituksessa noin 9 vuoden ajan. Vain Johannes Virolaisella on tässä suhteessa pitkäaikaisempi kokemus.

Sosialidemokraateilla on ylivalta-asenne. He näyttävät ajattelevan, että heillä on valta määrätä myös siitä, mitä muut tekevät. Budjettiriihen aikana syntyi melkoinen meteli siitä, että Teollisuuden keskusliiton johto muiden etujärjestötahojen tapaan pyrki vaikuttamaan budjettiesityksen sisältöön. Idänkauppa-asiassa he näyttävät olevan sitä mieltä, ettei toisen keskeisen hallituspuolueen ministeriryhmän puheenjohtajalla ja ulkoasiainministerillä ole oikeutta olla heidän kanssaan eri mieltä ja sanoa kantansa julki.

SDP:n ylivalta-asenne on johtanut siihen, että he käsittelevät muita puolueita ja muiden puolueiden poliitikkoja keppiä ja porkkanaa heiluttaen. Ne jotka ovat nöyriä saavat porkkanaa. Ne jotka uskaltavat olla eri mieltä varsin isoissa kysymyksissä saavat tuta kepin iskuja. Iskut ovat usein henkilöön käyvää ja alatyylistä toisten sättimistä. Viime viikoltakin tästä on runsaasti esimerkkejä.

Tästä huolimatta olen ollut ja olen sosialidemokraattien ja keskustapuolueen välisen yhteistyön kannattaja. Tämä yhteistyö on ollut erittäin arvokasta sekä ulkopolitiikassa että sisäisten asioittemme hoitamisessa. Toivon vakaasti, että tämä yhteistyö jatkuu myös vaalien jälkeen.

Nyt kun puheenjohtaja Sorsa on suostunut hyväksymään kokoomuksen SDP:n hallituskumppaniksi, näyttää olevan mahdollista muodostaa keskustapuolueen ehdottama laajapohjainen hallitus, jonka runkona ovat keskusta, kokoomus ja sosialidemokraatit. Jotkut ovat pitäneet tällaista hallitusta mahdottomana. Minä en.

Tilanne ensi kevään vaalien jälkeen on lähes täydellinen peilikuva siitä asetelmasta, joka syntyi vuoden 1966 vaalien jälkeen. Kun eduskuntaan tuli vasemmistoenemmistö, muodostettiin kolmen suuren hallitus. Keskustan oli tuolloin suostuttava mukaan sosialidemokraattien johtamiin hallituksiin, joiden selvä enemmistö oli vasemmistopuolueiden käsissä. Tämä oli keskustalle raskasta aikaa, mutta presidenttipuolueen oli se kestettävä. Ajattelimme toki niinkin, että hallituksessa mukana ollen saatoimme estää SDP:n hurjimpien suunnitelmien toteutumisen.

Analogia toimii myös muutoin. 1960-luvun lopulla elettiin rankinta maaseudun rakennemuutoksen aikaa, jolloin meidän piti olla mukana voidaksemme vaikuttaa asioihin peruskannattajajoukkomme puolesta. Lähivuosina eletään teollisuuden rakennemuutoksen aikaa, jolloin SDP:n tulisi olla mukana hallitusyhteistyössä puolustamassa oman perusjoukkonsa etuja ja tuomassa esiin sen näkökannat. Tähänhän Sinäkin puheessasi viittasit.

Olen varma, Hyvä Veli, että kolmen suuren pohja syntyy, kun pidämme vain siitä molemmat tiukasti kiinni. Ihmettelen vieläkin puheestasi esitettyjä tulkintoja. Ethän Sinä mitenkään voinut tarkoittaa sitä, että kokoomus olisi valmis tukemaan SDP:n ylivaltapyrkimyksiä ja jopa vahvistamaan sosialistien asemaa tilanteessa, jossa vasemmiston kannatus on entisestään alenemassa. Sehän merkitsisi asettumista pelinappulaksi sosialidemokraattien kovaan valtapeliin.

Olen siis varma, ettei SDP presidenttipuolueena ja ajatellen edessä olevaa teollisuuden rakennemuutosta voi kieltäytyä kolmen suuren yhteistyöstä, kun me sitä yhdessä lujasti esitämme. Koko maan kannalta katsoen tällainen laaja hallituspohja olisi suorastaan välttämätön, sillä edessämme ovat mittavat talous- ja työllisyysongelmat.

Tietoisuus siitä, että vaalien jälkeen muodostetaan hallitus, jossa sekä keskusta, kokoomus että sosialidemokraatit ovat mukana, rauhoittaisi merkittävästi poliittista elämäämme ja erityisesti niin sanottua presidenttipeliä. Siksi esitänkin sen vakavan toivomuksen, että SDP heti, suoraan ja venkoilematta ilmoittaisi, että se on tähän valmis. Tähän toivomukseen Sinäkin varmasti yhdyt.»

Lokakuun jälkeen kokoomuksen johdon julkiset esiintymiset selvenivät ja puolue kannatti kolmen suuren hallitusta. Myös asiakysymyksissä kokoomus alkoi esiintyä tavalla, joka oli sopusoinnussa sen suunnitelman kanssa, jota olimme yhdessä Suomisen ja Taxellin kanssa kehitelleet.

Keskiryhmät tiivistävät rivejään

Vaalien jälkeiseen hallitusratkaisuun valmistauduttiin myös keskiryhmien keskuudessa.

Nämä suunnitelmat pantiin vireille jo vuoden 1985 lopulla. Tavoitteena oli, että keskiryhmistä tulisi uuden eduskunnan suurin ryhmittymä — suurempi kuin SDP tai kokoomus.

Marraskuun 11. päivänä 1985 keskiryhmien yhteistyötä järjesteltiin uudelleen. Keskustan valtuuskuntaan liittyi myös Suomen kristillinen liitto. Keskustapuolueen, RKP:n, LKP:n ja SKL:n puheenjohtajat ja puoluesihteerit sopivat vaaliliittosuosituksesta. Lisäksi sovittiin, että nämä puolueet neuvottelevat yhdessä Keskustan valtuuskunnan puitteissa vaalien jälkeisestä hallitusyhteistyöstä.

Toinen tuolloin julkisuuteen saatettu kannanotto koski keskustapuoluetta, LKP:tta ja SKL:oa. Ensiksikin julkisuuteen ilmoitettiin keskustapuolueen ja LKP:n johdon suositus, että puolueiden liittosuhde purettaisiin:

»Keskustapuolueen ja Liberaalisen Kansanpuolueen puheenjohtajat ja puoluesihteerit suosittelevat puolueilleen, että ne neuvottelevat yhteistyösopimuksensa muuttamisesta siten, että LKP ei olisi enää Keskustapuolueen jäsenjärjestö. Vaalilainsäädäntöä ajatellen LKP:lle palautuisivat täydet puolueoikeudet.»

Samassa kannanotossa oli toinen kappale, joka koski puolueiden osallistumista hallitukseen:

»Keskustapuolueen, Liberaalisen kansanpuolueen ja Suomen kristillisen liiton puheenjohtajat ja puoluesihteerit suosittelevat puolueilleen, että ne neuvottelevat eduskuntavaalien jälkeen yhdessä osallistumisestaan hallitukseen. Lähtökohtana kunkin puolueen edustukselle hallituksessa on asianomaisen puolueen parlamentaarinen voima. Jos jokin puolueista ei saisi parlamentaarisen voimansa vähäisyyden vuoksi edustajaansa hallitukseen, se olisi muilta osin mukana hallitusyhteis- työssä.»

Näillä sopimusjärjestelyillä tähdättiin siihen, että keskiryhmät saisivat mahdollisimman paljon ääniä ja että ne voisivat saada vaikutusvaltaa äänimääränsä edellyttämässä suhteessa. Hallitusyhteistyötä koskeva sopimus oli tarpeen sen vuoksi, että SKL:n ja varsinkin LKP:n pelättiin saavan niin pienen eduskuntaryhmän, että ne sillä perusteella suljettaisiin hallitustyön ulkopuolelle. Sopimuksemme antoi mahdollisuuden saada kaikki keskiryhmistä valitut kansanedustajat hallituksen tueksi ja vaikuttamaan myös hallituksen voimasuhteisiin.

Tammikuun puolivälissä tehtiin päätökset Keskustan valtuuskunnan uudesta kokoonpanosta. Muutamaa päivää myöhemmin hyväksyttiin keskiryhmien yhteinen talous- ja veropoliittinen kannanotto. Aivan tammikuun lopulla järjestettiin keskustayhteistyötä koskeva tiedotustilaisuus, jonka yhteydessä kerrottiin julkisuuteen myös se, että keskiryhmät pyrkivät saamaan vaalien jälkeiseen hallitukseen keskustalaisen pääministerin. Nimistä ei puhuttu mitään. Keskiryhmät ilmoittivat kannattavansa »vakaan markan ja vakaan talouden politiikkaa».

Vaalivalmistelut olivat tammikuun lopulla hyvässä vauhdissa ja näkymät olivat lupaavat.

Näytti olevan mahdollista, että eduskuntaan tulisi selkeä ei-sosialistinen enemmistö ja että keskiryhmistä tulisi eduskunnan suurin ryhmittymä. Oli olemassa sopimus siitä, että uuden eduskunnan porvarillinen enemmistö tultaisiin käyttämään hyväksi sisäpolitiikan suunnan muuttamiseksi. Tavoittelimme vakavasti kolmen suuren hallitusta, mutta olimme varautuneet tarvittaessa keskustan ja kokoomuksen yhteishallitukseen.

Presidentti Koivisto oli sanomalehtihaastattelussa selvin sanoin ilmoittanut kunnioittavansa parlamentarismia, jonka mukaan »ne puolueet, jotka ovat valmiita yhteistyöhön ja joiden takana on eduskunnan enemmistö, ratkaisevat asian, eikä niin, että tasavallan presidentti kertoo, mitä niiden rauhaan kuuluu».

Toisaalta tiesimme, että kokoomuksen piirissä oli muitakin pyrkimyksiä. Tiesimme myös sen, että presidentti voisi — jos hän niin tahtoisi — sekoittaa pakan pahan kerran.

»Paavon suosionlaskusta kansallinen ongelma»

Valtapolitiikan laineet kävivät korkeina. Mitä lähemmäksi vaaleja tultiin, sitä kovemmin keskustapuolueetta ja erityisesti sen puheenjohtajaa lyötiin. Sosialidemokraattien todellinen tiedotusvalta tuli esiin: he saivat myös sitoutumattomat mediat myötäilemään omaa näkemystään ja tahtoaan.

Oma osansa oli mielipidetutkimusten käytöllä. Viimeisen puolen vuoden ajan minua oli rusikoitu julkisuudessa oikein olan takaa. Sitten tehtiin gallup-tutkimuksia, joissa mitattiin poliitikkojen kansansuosiota. Ja »yllättäen» saatiin se tulos, ettei kansalaisten suuri enemmistö pitänyt minusta eikä minun toiminnastani. Tästä saatiin taas aihetta uusiin kielteisiin juttuihin.

Yksi näistä kirjoituksista oli Risto Uimosen artikkeli »Paavon suosionlaskusta kansallinen ongelma» Helsingin Sanomissa 23. tammikuuta 1987. Ei Uimosen kirjoitus kokonaan kielteinen ollut: hän myönsi, että olin onnistunut hoitamaan ulkoministerin tehtävät hyvin. Mutta koko muu juttu huokui kielteistä asennetta:

»Paavo Väyrynen tavoittelee kepun, kokoomuksen ja SDP:n hallitusta. Tämänhän tietävät kaikki. Samoin sen, että Väyrynen haluaa pääministeriksi tasoittaakseen kuningastietään eli päästäkseen presidentiksi.

Mutta harva on tainnut mieltää, miten pahasti nurkkaan Väyrynen on ajanut itsensä suuren tavoitteensa vuoksi. Vain pari kuukautta ennen vaaleja Väyrynen seisoo selkä seinää vasten veitsi kurkulla. Syynä on hänen suosionsa romahdus, jota tuskin kukaan osasi ennakoida — kaikkein vähiten mies itse. Presidenttiehdokkuudenhan piti päinvastoin nostaa kannatusta. Väyrynen ei ole mielipidemittausten valossa tällä hetkellä uskottava vaihtoehto Mauno Koivistolle. Hänen suosionsa on kaukana jopa kepun normaalikannatuksesta. Siksi hänen pitäisi kehitellä jostakin gallupeihin dramaattinen käänne. Mutta kun ei ole mitään taikatemppua. On vain pääministeriys. Ja se on jaossa jo maaliskuussa.»

»Kansa mieltää Väyrysen yhä ennen muuta umpipoliittiseksi puoluepukariksi, rettelöitsijäksi ja häikäilemättömäksi oman edun tavoittelijaksi. Ja siksi hänen tarpeensa saada lisänäyttöjä pääministerin virassa on kasvanut dramaattisesti. Vielä puoluekokouksen aikoihin oli mahdollista väittää, että pääministeriyden tavoittelu oli normaalia valtapolitiikkaa, jossa yhdistyi puolueen ja Väyrysen etu. Mutta nyt, gallupien jälkeen, pelissä on entistä selvemmin ainoastaan Väyrysen henkilökohtainen tulevaisuus.

Monia Väyrysen uskollisia ja näkyviä tukijoitakin on alkanut hirvittää vaalien jälkeinen tilanne ja puheenjohtajan tapa hoitaa asioita muista piittaamatta. Lähteekö Väyrynen eduskunnan puhemieheksi? Entä palaisiko hän työvoimaministeriksi? Ei kuulosta uskottavalta. Kun ulkoministerin salkkukin on liian vähäpätöinen, niin millaisia uhrauksia hän onkaan valmis tekemään päästäkseen hallituksen johtoon.

Karsastusleikkaus kertoo paljastavasti, että hän haluaa ottaa huomioon pienetkin yksityiskohdat. Hän haluaa näyttää ratkaisevalla hetkellä tv:ssä hyvältä kummaltakin puolen.

Huoli Väyrysen aikeista koskettaa itse asiassa koko kansakuntaa. Kepun johtaja on tässä maassa niin tärkeä henkilö, että häntä on pakko kuunnella. Siksi on olemassa vaara, että hallitusneuvottelut juuttuvat yhden poliitikon tulevaisuuden ympärille.

Kokoomukselle kun kelpaavat kaikki muut, mutta ei Väyrynen. Kalevi Sorsan suhteet Väyryseen ovat taas käytännöllisesti katsoen poikki. Hän tuskin tekee Koivistolle sellaista karhunpalvelusta, että päästää tämän ärhäkkäimmän haastajan ratkaisevaan välitavoitteeseen.

Väyrysen asema on näin myös äärimmäisen haavoittuva. Olisiko siksi järkevää, että presidenttiehdokkaat pudotettaisiin hallituksesta niin kuin Sorsa ja Virolainen 1979?»

Aikamoinen kirjoitus.

Uimonen käsitteli minua pääministeriehdokkaana, vaikka puolue ei ollut ottanut asiaan mitään kantaa. Keskusta oli vain ilmoittanut tavoittelevansa itselleen pääministerin paikkaa. Ehdotus henkilöstä tehtiin vasta vaalien jälkeen. Sen sijaan kokoomus ja SDP ehdottivat omia pääministeriehdokkaitaan jo ennen vaaleja.

Uimonen lähti siitä, ettei minua voitaisi nimittää pääministeriksi sen vuoksi, että olin tullut valituksi oman puolueeni presidenttiehdokkaaksi. Hän jopa ehdotti, ettei minua tästä syystä nimitettäisi lainkaan hallituksen jäseneksi. Mielenkiintoinen käsitys kansanvallasta. En huomannut Uimosen protestoivan, kun kokoomuksen presidenttiehdokas Harri Holkeri aikanaan asetettiin hallituksen muodostajaksi.

Oli mielenkiintoista todeta, että Helsingin Sanomat, joka oli edellisinä kuukausina merkittävällä tavalla vaikuttanut minun kansansuosioni alenemiseen, näki heikon kansansuosioni kansallisena ongelmana.

Viittaus minulle vuoden vaihteessa tehtyyn silmäleikkaukseen oli ilkeä. Jouduin leikkaukseen sen vuoksi, että sain pahan karsastusvian vuoksi usein lukiessani päänsäryn. Uimoselle tämäkin oli imagopolitiikkaa.

Noihin aikoihin tunsin asemani hyvin tukalaksi. Olin ollut koko syyskauden jatkuvan parjauksen kohteena. Minun toimintani selostettiin ja perusteltiin julkisuudessa nurin päin. Totuutta en saanut esille. Näköpiirissä oli vaaleihin saakka jatkuva kujanjuoksu, jonka jälkeen joutuisin hyvin hankaliin hallitusneuvotteluihin. Aavistin jo tuolloin, että näköpiirissä ollut hyvä vaalitulos saatettaisiin mitätöidä, ehkäpä käyttäen minun persoonaani jonkinlaisena verukkeena.

Myös omassa puolueessa oli kuohuntaa. Muun muassa eduskuntaryhmän puheenjohtaja Kauko Juhantalo oli pitänyt ohi puolueen johdon hyvin tiiviitä yhteyksiä sosialidemokraatteihin. Oli pelättävissä, että hallitusratkaisua saatettaisiin yrittää siten, että puolueen johto pyrittäisiin syrjäyttämään SDP:n tuella. Lisäksi esiintyi vaatimuksia siitä, että minun olisi erottava puheenjohtajan paikalta.

Näissä oloissa harkitsin vakavasti sitä mahdollisuutta, että ilmoittaisin jääväni pois seuraavasta hallituksesta tai että ilmoittaisin ainakin sen, etten ole käytettävissä pääministeriksi. Ajatukseni oli, että olisimme asettaneet jo ennen vaaleja Esko Ollilan puolueen pääministeriehdokkaaksi.

Keskustelin asiasta mm. Seppo Kääriäisen, Olavi Martikaisen, Esko Ollilan ja Juhani Perttusen kanssa. Tulokseksi tuli, että minun on vedettävä vaalitaistelu loppuun ja johdettava myös hallitusneuvotteluja keskustapuolueen osalta. Veljet muistuttivat minua jälleen poliittisen taistelun armottomista laeista: jos osoitat heikkoutta, joudut sekä petojen raatelemaksi että haaskalintujen repimäksi.

Niin jatkoin valitulla linjalla. Perustelin sitkeästi kolmen suuren yhteistyötä ja hahmottelin tältä pohjalta tulevan hallituksen politiikkaa. Yksi tärkeimmistä kannanotoistani oli juhlapuhe Pohjois-Pohjalaisen osakunnan 80-vuotisjuhlassa helmikuun 7. päivänä 1987.

Tilaisuuden järjestäjät olivat antaneet lähtökohdakseni Urho Kekkosen 20 vuotta aikaisemmin samassa paikassa pitämän puheen »Yhdenmukaisuudesta erilaisuuteen», jossa presidentti perusteli kommunistien osallistumista silloiseen hallitukseen. Nyt oltiin samankaltaisessa käännekohdassa.

Esitin perustelun »uuden kansanrintaman» muodostamiselle. Lähdin liikkeelle niistä kokemuksista, joita olin keskustan ja vasemmiston yhteistyöstä saanut:

»Kokemukseni on se, että ’laajennettu punamulta’, kansanrintama, toimii paremmin kuin pelkkä punamulta. Kansanrintamahallituksen työ ei ole läheskään aina ollut kahtiajakoista, vaan monissa asioissa keskusta ja kommunistit ovat olleet samalla kannalla. Tämän ansiosta saimme muun muassa aikaan vähimmäiseläkeuudistuksen. Tämän ansiosta aluepolitiikassa päästiin kohtalaiseen tulokseen.

Yhteiskunnan rakennemuutos, kommunistien kannatuksen aleneminen ja heidän keskinäiset riitansa ovat heikentäneet kansanrintaman pohjaa. Nyt tarvitaan toiseen suuntaan laajeneva yhteistyön rintama. Mutta se herättää monia kysymyksiä. Kuinka käy yhteiskunnallisen tasa-arvon? Kuinka käy aluepolitiikan, miten maatalouden? Mikä on Pohjois-Suomen tulevaisuus?»

Esitettyäni luottavaisen arvion siitä, että kolmen suuren hallitus tulisi hoitamaan tyydyttävästi myös aluepolitiikkaa ja tasa-arvo- kysymyksiä perustelin laajapohjaista yhteistyötä erityisesti sosialidemokraateille:

»Sosialidemokraattien epäilyt kolmen suuren yhteistyöstä ovat suurimmat. He näyttävät pelkäävän jäävänsä yksin hallituksen ei-sosialistisen enemmistön puristuksessa. Tämä pelko on mielestäni turha. Keskustan ja SDP:n linjat ovat edelleen monissa peruskysymyksissä lähellä toisiaan. Lisäksi kokoomus on eräissä asioissa lähempänä sosialidemokraatteja kuin keskustaa. Tässäkin on kansanrintaman peilikuva. SDP:n asemaa voi osittain jopa helpottaa kokoomuksen mukanaolo — aivan kuten keskustan asemaa kansanrintamassa on helpottanut yhteistyö kommunistien kanssa. Jokaisen osapuolen turvana sitä paitsi on mahdollisuus tehdä hallituskysymys asiasta, joka on tärkeä ja jossa enemmistön kantaan ei voi alistua.

Välttämättömyydestä on tehtävä hyve. Suomi tarvitsee nyt kipeästi laajaa tietoyhteiskunnan hallituspohjaa — keskustan, sosialidemokraattien ja kokoomuksen on päästävä yhteistyöhön keskenään, tähän on jo ennen vaaleja ennakkoluulottomasti suuntauduttava.

Lopetan Urho Kekkosen 20 vuoden takaisiin sanoihin niitä hieman mukaillen: ’Yhteistyö … suomalaisen yhteiskunnan rakentamiseksi merkitsee … aatteiden välistä kilpailua. Siihen uskaltaa se, joka luottaa oman aatteensa elinkelpoisuuteen ja elinvoimaan’.»

Eduskuntavaaleissa unelmatulos

Vaalien lähestyessä jouduimme jatkuviin erimielisyyksiin sosialidemokraattien kanssa. Monet näistä asioista olivat luonteeltaan ideologisia.

Lasten päivähoidosta olimme kiistelleet koko vaalikauden. Sosialidemokraatit olivat jatkuvasti haluttomia hyväksymään sellaista perhepolitiikkaa, joka antaisi lasten vanhemmille vapauden valita itselleen ja lapselle paras hoitomuoto. SDP halusi tukea vain kunnallista päivähoitoa.

Vuoden 1987 budjettia käsiteltäessä eduskunnan ei-sosialistinen enemmistö ajoi läpi päätöksen, jonka nojalla pienten lasten vanhemmat saattoivat vähentää osan lapsenhoitajan palkkakustannuksesta verotuksessa. Tämä jäi SDP:tta harmittamaan ja Holkerin hallitus poisti järjestelmän jo seuraavana vuonna. Asian esitteli kokoomuslainen veroministeri.

Sosialidemokraatit tekivät viime hetken epätoivoisen yrityksen vaalitappion välttämiseksi tai edes pienentämiseksi lupaamalla, että seuraavan vaalikauden aikana lapsilisät kolminkertaistetaan. Tämä tarkoitti sitä, että muuta lapsiperheitten tukea — muun muassa kotihoidontukea ja juuri aikaansaatua lapsenhoitajan palkkakustannusten verovähennysoikeutta — heikennetään. Tätä keskustapuolue ei voinut hyväksyä. Vastasin SDP:lle Etelä-Suomen Sanomien haastattelussa:

»Sdp:n vaalitavoitteiden ainoaksi pihviksi jäi Väyrysen mukaan esitys lapsilisien kolminkertaistamisesta.

’Yksimielisiä voidaan varmasti olla siitä, että tukea lapsiperheille on lisättävä ja sitä on syytä kanavoida suuressa määrin juuri lapsilisäjärjestelmän kautta’, hän myöntelee. Mutta päältä kauniin kakun kuoren alta pistää esiin paha akana: demarien vanha pyrkimys suunnata pienten lasten päivähoito yksinomaan kunnallisen päivähoidon piiriin. Keskustapuolueen tavoite on päinvastainen: valinnanvapauden ja oikeudenmukaisuuden lisääminen laajentamalla kotihoidontukea alle 3-vuotiaista alle 7-vuotiaisiin ja nostamalla samalla kotihoidon tuen tasoa. Se merkitsisi Väyrysen taskulaskimen mukaan sitä, että yksin valtion pitäisi varautua käyttämään lähivuosina 700−800 miljoonaa markkaa lisää kotihoidontukeen nykyisen noin 450 miljoonan markan lisäksi.

Väyrynen myöntää, että keskustapuolueen on selvästi helpompi sopia perhepolitiikasta kokoomuksen kuin demarien kanssa. Silti hän uskoo, että myös sosialidemokraattien kanssa voidaan päästä yhteisymmärrykseen: ’Jäämme nyt mielenkiinnolla odottamaan, kuinka tiukasti Sdp pitää kiinni kotihoidontuen romuttamisesta ja lapsenhoitajan verovähennysoikeuden poistamisesta’.»

Tammikuun puolivälissä 1987 hallituksen piti esitellä koskiensuojelulaki presidentin vahvistettavaksi. Se jäi valtioneuvostossa kerran pöydälle. Asian käsittely olisi lykkääntynyt edelleen, ellei presidentti Koivisto olisi kiirehtinyt lain tuomista esittelyyn.

Koskiensuojelulain vahvistamista haluttiin lykätä kahdesta syystä. Ensiksikin oli esitetty epäilys, että lain säätämisjärjestys olisi ollut väärä. Tätä ei ehditty kunnollisesti tutkia. Toinen perustelu oli se, että eduskunnan hyväksymässä ponnessa edellytetty selvitys Pudasjärven turvevoimalasta olisi saatu valmiiksi ennen lain vahvistamista. Eduskuntahan edellytti, että tammikuun loppuun mennessä »selvitetään Iijoen vesistön keskiosan suojelun vaikutukset alueen työllisyyteen ja energian tuotantoon sekä suojelupäätöksestä aiheutuvien haittojen lieventämisen mahdollisuudet esimerkiksi turvevoimalan rakentamisella Pudasjärvelle». Jos olisimme saaneet nämä selvitykset, olisi käynyt ilmi, että SDP oli johtanut eduskuntaa harhaan. Tällöin olisimme voineet eduskunnan ponnen perusteella vaatia lain pikaista muuttamista.

Kun laki oli kiireellisesti esiteltävä, ei selvityksiä ehditty saada. Liitimme ministeri Ollilan kanssa pöytäkirjaan lausuman:

»Mielestämme ponsien tarkoittamat selvitykset on tehtävä viivyttelemättä. Mikäli ne osoittavat, ettei Pudasjärven turvevoimalan rakentaminen jo lähivuosina ilman Kollajan allasta ole mahdollista, vielä tämän hallituksen tulisi antaa eduskunnalle esitys koskiensuojelulain muuttamisesta tältä osin.»

Tämä lausuma oli sisällöltään sama kuin se sopimus, jonka tein Ilkka Suomisen ja Christoffer Taxellin kanssa joulukuussa 1986.

Muutkin Pohjois-Suomea koskevat asiat aiheuttivat kiistaa keskustan ja sosialidemokraattien välillä. Juuri vaalien edellä syntyi erimielisyyttä siitä, kuinka Martinniemen sahan tulevaisuus saataisiin turvatuksi. Tämä asia liittyi edellisenä talvena käytyyn kiistaan Pohjois-Suomen metsäteollisuuden järjestämiseksi. Jos yksityinen teollisuus olisi saanut haltuunsa Oulu Oy:n, olisi Martinniemen saha jatkanut toimintaansa. Keskustapuolue katsoi, että nyt syntyneessä tilanteessa olisi Veitsiluoto Oy:n huolehdittava Martinniemen sahasta. SDP järjesteli asiat niin, että saha työnnettiin VAPO:lle, joka sai rahaa sen toiminnan jatkamiseksi määräajaksi. Me tulkitsimme tämän päätökseksi lopettaa sahan toiminta.

Aluepolitiikka aiheutti kiistoja myös pääkaupunkiseudun osalta. Sorsan hallitus oli kesällä 1985 saanut aikaan aluepolitiikan historiallisen kompromissin, jonka puitteissa Helsingin seutu sai erityisetuja asunto-olojen parantamiseen ja palvelujen kehittämiseen. Kompromissin toinen puoli ei ottanut toteutuakseen.

Juuri ennen vaaleja tuli esille rautatievaunujen tilaaminen. Tarjolla oli kaksi vaihtoehtoa: Valmetin tehdas Tampereella ja Pasilan konepaja Helsingissä. Keskustapuolueen ministerit halusivat jakaa tilauksen kahtia, mutta SDP:n ja SMP:n äänin koko tilaus suunnattiin Pasilan konepajalle. Julkisuudessa Sorsa lupaili Pasilaan myös jatkotilauksia. Tämä oli aluepoliittisesti väärä ratkaisu: ei Helsingin keskustassa pitänyt rakentaa rautatievaunuja, kun valtionyhtiöllä oli vajaasti työllistetty tehdas pääkaupunkiseudun ulkopuolella.

Minä ehdotinkin Pasilan konepajan lakkauttamista ja nuorisokaupungin rakentamista sen tilalle. Kalevi Sorsa ja Arvo Aalto puolestaan menivät konepajalle lupaamaan, että sen toimintaa tullaan jatkamaan.

Vaalien alla oli jälleen esillä myös keskustapuolueen esitys erityisen pääkaupunkiseudun kehittämislain säätämiseksi. Ilmoitin, että otamme asian esille hallitusneuvotteluissa. Helsingin Sanomat riensi tässäkin asiassa SDP:n tueksi. Vahvasti asenteellisessa jälkiartikkelissaan »Kepu leikkaisi perusoikeuksia» lehti tulkitsi minun pyrkineen rajoittamaan ihmisten liikkumisvapautta:

»Pääkaupunkiseudun varaaminen nykyisten asukkaitten ja paikallisen teollisuuden ’reservaatiksi’ lainsäädännöllä olisi kuitenkin sekä kunnallisen päätösvallan että yleisen muutto-oikeuden rajoittamista. Väyrynen näyttää unohtaneen, että kysymys olisi itse asiassa perustuslain mukaisten oikeuksien kaventamisesta.»

Edellä mainitussa Etelä-Suomen Sanomien haastattelussa tuli esille myös kysymys siitä, mitä presidentti ajattelee hallituskysymyksestä ja mitä hän aikoo tehdä. Esitin omia arvioitani tähän tapaan:

»Väyrynen kertoo olevansa vakuuttunut myös siitä, että presidentti Mauno Koivisto haluaa vaalien jälkeen maahan mahdollisimman laajapohjaisen hallituksen. Se voi hoitaa asiat paremmin kuin kapeapohjainen. Toisaalta hän luottaa myös siihen, että presidentti tulee kunnioittamaan hyvin tarkkaan parlamentarismin pelisääntöjä kuten tähänkin asti.

’Uskon, että presidentti Koivisto jättää hallituksen muodostamisen hyvin pitkälle eduskunnan asiaksi, kunhan hallitus vain on toimintakykyinen’, Väyrynen huomauttaa.

Hän ei itse lähde ennen vaaleja edes keskustelemaan muista pohjavaihtoehdoista. Sorsan esittämälle Sdp:n ja pienten puolueiden kokoonpanolle hän lähinnä hymähtää ja laskee ylivallan tiliin. Puolueessa ollaan Väyrysen mielestä valmiita mihin tahansa temppuun, jotta hallituksen ohjat pysyisivät käsissä.

’Ensinnäkään sillä tavalla ei synny mitään enemmistöä, koska keskiryhmät ovat sopineet yhteistyöstä hallitusneuvotteluissa’, omat siirtonsa aikaisemmin suunnitellut Väyrynen toteaa tyynenä.

Hän rohkenee puhua jopa itsenäisyyttään korostavan Rkp:n suulla. ’Olen vakuuttunut siitä, että hallitusratkaisussa keskustapuolue ja Rkp ovat samalla puolella — joko hallituksessa tai oppositiossa.’

Väyrysen mukaan oppositiokin voisi olla virkistävä kokemus. ’Kepu menestyisi siellä kaiken lisäksi hyvin varsinkin, jos vastassa olisi puna-musta yhteistyö’, Väyrynen kehuu. Hän ei kuitenkaan pelkää oppositioon joutumista vaan sanoo kepun olevan hallituksessa olipa vaihtoehto mikä tahansa.»

Vaalien jälkeen sain havaita, ettei presidentti ollut pitänyt siitä, että olin ryhtynyt arvioimaan hänen ajatuksiaan. Hän oli tulkinnut lausuntoni siten, että olisin antanut hänelle julkisuuden kautta sopimattomalla tavalla neuvoja siitä, kuinka hallituskysymys olisi hoidettava.

Vaalikiireiden keskellä tein muutaman ulkomaanmatkan. Viralliset vierailut tein sekä Saksan liittotasavaltaan että Ranskaan. Maaliskuun alussa kävin pitämässä Ruotsin ulkopoliittisessa instituutissa esitelmän aiheesta »Vuosikymmen Suomen ulkopolitiikkaa 1977−87». Esittelin siinä omaa työtäni: olin tullut ulkoministeriksi toukokuussa 1977 ja hoitanut yhtä vuotta lukuun ottamatta samaa virkaa kevääseen 1987 saakka.

Käsittelin esitelmässäni erityisesti Pohjolan turvallisuutta. Toin esille myös presidentti Mauno Koiviston ulkopoliittiset ansiot:

»Viime aikojen uutuus Pohjolaa koskevassa turvallisuuspoliittisessa keskustelussa on ollut se, että vyöhykehankkeen rinnalla ovat esiin nousseet myös muut luottamusta tällä alueella lisäävät toimet — ETYK:n kielenkäyttö on siirtynyt myös Pohjolan turvallisuutta koskevaan keskusteluun. Norjassa luonnehditaan nykyisin maan omaehtoisia sotilaallisia rajoituksia luottamusta lisääviksi toimiksi. Neuvostoliitto puolestaan tulkitsee heidän omalla alueellaan toteutetut ja ydinaseettoman vyöhykkeen yhteydessä toteutettaviksi luvatut järjestelyt juuri luottamusta ja turvallisuutta lisääviksitoimiksi.

Yhteisesti sovittavina Pohjois-Eurooppaa, myös Neuvostoliiton aluetta, koskevina toimenpiteinä voisivat vyöhykkeen lisäksi tulla kysymykseen esimerkiksi samat ilmoitusmenettelyt ja rajoittavat toimet, joista on sovittu ja sovitaan ETYK:in puitteissa, mutta ilmoitus- ja rajoitusrajat voisivat olla tällä alueella alhaisemmat.

Presidentti Koiviston Paasikivi-Seurassa viime lokakuussa pitämään tärkeään puheeseen sisältynyt ajatus merellisten turvallisuutta lisäävien toimenpiteiden aikaansaamisesta tähtää myös Pohjolaa laajemmalla alueella toteutettaviin järjestelyihin. Merelliset luottamusta lisäävät toimet ovat kysymys, jonka Suomi haluaa otettavaksi esille Euroopan aseidenriisuntakonferenssin työn jatkuessa. Tarkoituksemme on edesauttaa merellisten luottamusta lisäävien toimien käsittelyä myös Yhdistyneissä Kansakunnissa.»

»Viimeksi kulunut vuosikymmen Suomen ulkopolitiikassa on ollut voimakkaan jatkuvuuden aikaa. Presidenttiemme Paasikiven ja Kekkosen aikana luotu linja on kestänyt hyvin ajan haasteen. Se on jatkunut luotettavalla tavalla presidentti Mauno Koiviston jatkaessa Urho Kekkosen elämäntyötä.»

Tässäkin puheessani pyrin olemaan korostetun korrekti presidentti Koivistoa kohtaan.

Lapissa vaaleihin oli helppo käydä. Hallituksessa keskustapuolue oli puolustanut voimakkaasti Pohjois-Suomen väestön näkemyksiä ja etuja. »Vahva keskusta Lapin ainoa turva» oli sanomani Lapin ihmisille.

Juuri vaalien edellä idänkauppa nousi jälleen keskustelunaiheeksi. Aloitteen teki Kalevi Sorsa. Hän vaati, että minun on peruutettava edellisen syksyn puheeni.

Vastasin Sorsalle, ettei minulla ole mitään syytä perua puheitani. Vaadin puolestani Sorsaa kertomaan, mikä oli silloinen idänkaupan tilanne. Halusin mm. tietää, »kuinka paljon Suomen vienti Neuvostoliittoon pienenee viime vuodesta, kun otetaan huomioon öljyn viimeaikainen hintakehitys ja dollarin kurssin aleneminen. Miten ovat käynnistyneet oleellisen tärkeät öljyn välityskaupat?»

Sorsa teki virheen virittäessään uutta keskustelua idänkaupasta. Alkuvuoden kehitys viittasi siihen, että myös vuonna 1987 tulisi syntymään suuri vientiylijäämä. Näkymiä synkensi erityisesti se, että öljyn välityskauppoja ei oltu saatu liikkeelle. Niillä piti rahoittaa Suomen vientiä lähes kolmella miljardilla markalla. Tästä puhuttiin myös television suuressa vaalikeskustelussa.

Vaalien tulos oli selvä. Sosialidemokraatit ja SMP romahtivat. Äänimäärissä keskustapuolue oli suurin voittaja, mutta kokoomus voitti enemmän lisäpaikkoja. Keskiryhmistä tuli eduskunnan suurin ryhmittymä: 58 kansanedustajaa. Tämä oli unelmatulos, juuri tällaista keskustapuolue oli tavoitellut. Saatoin olla tyytyväinen myös henkilökohtaiseen äänimäärääni: 12 546 lappilaista antoi minulle tukensa.

Vaalituloksen synnyttämää iloa himmensi aavistus siitä, että se saattaisi tulla hallitusneuvotteluissa mitätöidyksi.

VALLANANASTUS

Keskustapuolueen puoluehallitus kokoontui 19.3.1987 — kolme päivää vaalien jälkeen — arvioimaan vaalitulosta. Siihen oltiin hyvin tyytyväisiä. Puolueen johto sai kiitosta taitavasta politiikasta, jolla puolustustaistelumme kääntyi voitolliseksi.

Puoluehallitus asetti tavoitteeksi kolmen suuren hallituksen. Puoluehallitus katsoi, että vaalituloksen perusteella pääministerin paikka kuuluu Keskustan valtuuskuntaan kuuluville puolueille. Puoluehallitus nimesi keskustapuolueen pääministeriehdokkaaksi Paavo Väyrysen.

Vasta tässä vaiheessa keskustapuolue siis otti kantaa pääministerin henkilöön. Kokoomus ja SDP olivat tuoneet julki omat pääministeriehdokkaansa jo ennen vaaleja.

Jo tuolloin oli tiedossa, että kokoomus oli hallituskysymyksessä hajallaan. Puolueen puheenjohtaja Ilkka Suominen puhui johdonmukaisesti kolmen suuren yhteistyöstä. Pankinjohtaja Harri Holkeri sen sijaan tarjosi kokoomuksen ja SDP:n yhteishallitusta.

Harri Holkeri ja »vahvan markan hallitus»

Holkeri oli liikkeellä jo vaaleja seuranneena tiistaina —17.3. —, jolloin hän puhui Pörssiklubilla aiheesta »Vakaa markka vaaleista huolimatta — porvarit voittivat, povarit hävisivät». Puheessaan hän kehui Suomen Pankin ja hallituksen toimintaa uhkaamassa olleen devalvaation torjumiseksi. Mielenkiintoisin oli puheen loppu: »Markan voitto spekulanteista ei kuitenkaan ole yksin Suomen Pankin toimenpiteiden tulosta. Keskeinen roolinsa oli nimenomaan hallituksen johdon tuella keskuspankin politiikalle. Puhuessaan Suomen Pankin 175-vuotisjuhlissa viime joulukuussa sanoi pääministeri Kalevi Sorsa:

’Suomen Pankin harjoittamalla vahvan markan politiikalla on ollut ja on tämän hallituksen vankkumaton tuki.’

Tässä tilanteessa on kuitenkin vielä oleellisempaa kysyä: Mitä tämän jälkeen? Vaalien tulos on nyt tiedossa ja uutta hallitusta aletaan panna pystyyn. Em. puheessaan sanoi pääministeri Sorsa myös:

’Vaalien jälkeen hallitus eroaa vakiintuneen käytännön mukaisesti. Markan puolustaminen jää tuolloin kohtuuttoman suuressa määrin Suomen Pankin vastuulle. En kyllä epäile Pankin selviytymistä tehtävästä, mutta keinottelijoihin kohdistetut voimakkaat toimet aiheuttaisivat samalla tarpeettomasti vahinkoa työllisyydelle ja kasvulle. Tämän torjumiseksi on välttämätöntä, että uuden hallituksen muodostamisesta kiinnostuneet poliittiset voimat ilmoittavat jo nyt etukäteen noudattavansa päättäväisesti vahvan markan politiikkaa. Jos spekulanteille ajoissa selviää, että Suomen Pankin rinnalla tulee olemaan vahva parlamentaarinen palokunta, häviävät houkutukset tuhopolttoon.’Eroavan hallituksen pääministerin sanoilla on juuri nyt erityisen merkittävä painoarvonsa. Uutta hallitusta ryhdytään kokoamaan ja sen ohjelma on ilmoitusten mukaan kaiken lähtökohta.

Vahvan markan puolustajista on uusikin hallitus koottava. On mielenkiintoista todeta, että sosialidemokraattisen puolueen puheenjohtaja Kalevi Sorsan lisäksi on markan puolesta yksiselitteisen selvästi puhunut myös toiseksi suurimman puolueen johtaja ja käytyjen vaalien kiistattomin voittaja Ilkka Suominen.

Ainakin tässä kysymyksessä sosialidemokraatit ja kokoomus ovat lähempänä toisiaan kuin keskustaa, jonka johtohenkilöt ovat julkisesti taktikoineet devalvaatiolla.»

Tämä Holkerin puhe paljasti sen, että »vahvan markan hallituksesta» oli käyty jo ennen vaaleja pitkälle meneviä keskusteluja. Puhe paljasti myös sen, että Holkeri tarkoitti vahvalla markalla kallista markkaa; hänelle ei riittänyt se, että keskustapuolue oli vakaan markan kannalla. Kun keskustapuolue oli esittänyt Suomen kilpailukyvyn parantamista markan vakauden turvaamiseksi ja siis devalvaation torjumiseksi, hän tulkitsi nämä puheet »taktikoinniksi devalvaatiolla».

Suunnitelma kokoomuksen ja SDP:n yhteishallituksen muodostamiseksi koki pahan kolauksen sen vuoksi, että sosialidemokraatit kärsivät raskaan vaalitappion: puolueen äänimäärä pieneni yli 100 000:lla. SDP:lla oli kuitenkin onnea eduskuntapaikkojen jaossa. Uudessa eduskuntaryhmässä oli vain yksi edustaja vähemmän kuin edellisessä.

SDP:n ensireaktio oli vaalituloksen mukainen: väki halusi oppositioon. Tästä syystä näytti aluksi ilmeiseltä, että hallitusneuvottelut päätyisivät keskiryhmien ja kokoomuksen muodostamaan enemmistöhallitukseen.

Paavo Väyrysestä yhteinen pääministeriehdokas

Kokoomuksen johdon ja keskiryhmien toiminta eteni suunnitelmien mukaisesti. Maaliskuun 24. päivänä Keskustan Valtuuskunta julkisti kannanoton, jonka mukaan on luontevaa ja parlamentarismin periaatteiden mukaista, että »uuden hallituksen johtoon valitaan eduskunnan suurimpaan ryhmittymään, keskiryhmiin kuuluvan suurimman puolueen edustaja». Puoluesihteeri Kääriäinen tulkitsi tämän tarkoittavan tukea keskustapuolueen pääministeriehdokkaalle Paavo Väyryselle.

Ilkka Suominen toisti samana päivänä kantansa, jonka mukaan pääministeriksi tulisi valita hallitukseen osallistuvan suurimman ryhmittymän edustaja. Hän vaati kuitenkin, että RKP ja SKL ilmaisevat puolue-elintensä päätöksellä tukensa keskustapuolueen pääministeriehdokkaalle. Vasta sitten muut puolueet voisivat ottaa kantaa Väyrysen pääministeriyteen. Suominen toimi sen mukaisesti, mihin hän oli jo kesällä 1986 sitoutunut: uusi hallitus muodostettaisiin minun johdollani.

Sekä keskiryhmät että kokoomuksen puheenjohtaja Suominen kannattivat kolmen suuren hallitusta.

Ilkka Suominen oli perillä Harri Holkerin ajatuksista ja toiminnasta. Sosialidemokraatit olivat olleet Holkeriin yhteydessä ja tehneet omia tarjouksiaan. Niinpä Suominen pyysi, että tapaisin Holkerin ja antaisin hänelle vakuutuksen, että hän saisi minun johtamassani hallituksessa niin hyvän paikan kuin minkä kokoomus pystyy hänelle neuvottelemaan.

Tapasin Holkerin lauantaina 4.4.1987. Kerroin hänelle kokoomuksen ja keskiryhmien suunnitelmista ja annoin hänelle sen lupauksen, jonka Suominen oli pyytänyt minua antamaan.

Holkeri puolestaan kertoi Koiviston kyselleen häneltä puolueiden välisistä sopimuksista. Holkeri kertoi presidentin tienneen, että yhteistyöstä oli sovittu, mutta halusi tiedoilleen vahvistusta. Omia korttejaan Holkeri ei tässä keskustelussa paljastanut.

Paljastava — omalla tavallaan — oli sen sijaan lähetekortti, jonka saattelemana hän 6.4. lähetti minulle Pörssiklubilla pitämänsä puheen kopion. Hän totesi kortissa, että puheen lopussa oli kaikki mitä hän oli julkisesti hallituskysymystä sivuten sanonut. Perään — ajatusviivan jälkeen — hän oli kirjoittanut enteellisesti »Toistaiseksi!»

Lauantaina 4.4.1987 pidin juhlapuheen Keskustan opiskelijaliiton 50-vuotisjuhlassa. Käsittelin puheessani myös ajankohtaista poliittista tilannetta:

»Keskustalainen opiskelijaliike on yhtä vanha kuin punamultayhteistyö. Vuoden 1937 jälkeen keskusta ja sosialidemokraatit ovat useimmiten yhdessä muodostaneet hallituksen rungon. Punamultayhteistyön ansiot ovat suuret. Alkuvuosinaan punamultayhteistyö yhdisti Suomen kansan kestämään sodan koettelemukset. Sotien jälkeen se on muodostanut vakaan perustan maamme sisäiselle rakennustyölle.»

»Olen vakuuttunut siitä, että hallitusyhteistyö sujuu edelleen keskustan ja sosialidemokraattien välillä paremmin kuin se voisi sujua SDP:n ja kokoomuksen kesken. Aatteellisissa peruskysymyksissä oikeisto on tietysti etäämmällä SDP:sta kuin keskusta. Punamustan yhteistyön ajajilla onkin mielessään ensi sijassa valtapolitiikka. Monet näyttävät ajattelevan, että SDP:n ja kokoomuksen kannattajakunnan pääosan taloudellisten intressien samansuuntaisuus voisi tarjota hyvän perustan näiden voimien yhteistyölle.

Edelleenkään sosialidemokraatit eivät ole vastanneet hallituksen muodostamisen peruskysymykseen: jos kokoomus periaatteessa sopii SDP:n yhteistyökumppaniksi, niin miksi emme jatkaisi menestyksellistä puna- multayhteistyötä ja täydentäisi sitä kokoomuksella. Miksi toinen vaalien voittajista ja eduskunnan suurin ryhmittymä pitäisi syrjäyttää hallitusyhteistyöstä? Miksi tieten tahtoen pitäisi pyrkiä kapeapohjaiseen hallitukseen, kun juuri nyt kipeästi tarvittaisiin laajapohjaista yhteistyötä?»

Moitteita Mauno Koivistolta

Presidentti Koivistoon minulla ei ollut vaalien jälkeen henkilökohtaista yhteyttä ennenkuin maaliskuun lopulla. Keskustelua vaativia virka-asioita ei ollut. Toisaalta olin ymmärtänyt, että hän oli haluton keskustelemaan hallituskysymyksestä ennen virallisten neuvottelujen aloittamista.

Maaliskuun 31. päivänä kirjoitin presidentille kirjeen valmistellakseni meidän sovittua tapaamistamme. Keskustelun lyhentämiseksi selostin kirjeitse käsityksiäni sisäpoliittisesta tilanteesta. En kuitenkaan tyrkyttäytynyt käymään sisäpoliittista keskustelua, vaan totesin kirjeessäni, että voimme tapaamisessamme — jos presidentti niin haluaa — keskittyä pelkästään ulkoministeriön asioihin.

Kirjeeni muu sisältö oli tämä:

»Maanantain puheessaan Kalevi Sorsa syytti keskustan puoluetta vaalitappiostaan. Hän väitti keskustapuolueen romuttaneen punamultayhteistyön. Sorsa näyttää aktiivisesti unohtaneen, mistä yhteistyömme vaikeudet alkoivat. Loppukesästä ja alkusyksystä 1985 SDP ryhtyi aktiivisesti tutkimaan mahdollisuuksia korvata punamultayhteistyö punamustalla koalitiolla. Tämän Sorsa itse sanoi julki Turun Sanomien haastattelussa syksyllä 1985. Keskustapuolueen reaktio oli voimakas punamultayhteistyön puolustaminen. Muistutan mieleesi lounaspuheeni 6.12.1985ja samana päivänä Sinulle kirjoittamani kirjeen. Myös muutoin me sekä julkisuudessa että julkisuuden ulkopuolella pyrimme torjumaan hankkeet punamultayhteistyön romuttamiseksi.

Kun emme saaneet vastakaikua vetoomuksiimme, aloitimme viime vuoden huhtikuussa puolustustaistelun. Ryhdyimme kohottamaan profiiliamme asiakysymyksissä torjuaksemme SDP:n pyrkimykset nostaa kokoomus julkisuudessa päävaihtoehdokseen. SDP:n esimerkkiä noudattaen poistimme päätöksistämme sen tavoitteen, että hallituksen runkona tulee olla keskustan ja SDP. n yhteistyö. SDP teki vastaavan päätöksen jo viisi vuotta aikaisemmin. Ryhdyimme määrätietoisesti ajamaan punamultapohjan täydentämistä kokoomuksella.

Viimeisen runsaan vuoden aikana keskustapuolueen ja SDP:n suhteita tulehdutti pahasti se, että SDP ajoi väkivalloin tahtonsa läpi useissa Pohjois-Suomelle tärkeissä ratkaisuissa. Kun näissä asioissa ei etsitty sovitteluratkaisuja, vaan ajauduttiin voiman käyttöön, oli vaaliasetelma pakostakin kärjekäs. Tuloksena oli SDP:n romahdus ja keskustapuolueen voitto sekä Lapin että Oulun vaalipiireissä.

SDP:n tulos ei ole niin huono kuin puolueen johto väittää. Viime vuosikymmenellä ei mennyt yhtään paremmin, äänimäärä lienee parempi kuin viime kunnallisvaaleissa. Koivisto-lisä näyttää poistuneen.

Yllättävintä vaalituloksessa oli kokoomuksen paikkavoiton suuruus ja vihreiden heikko menestys. Pienellä onnella oma tuloksemme olisi voinut olla parempi. Mutta hyvä näinkin. Kokoomus tosiaan voitti vähän liikaa.

Meidän johdonmukainen kantamme on, että tulisi muodostaa keskiryhmien, SDP:n ja kokoomuksen hallitus. Näin laaja pohja ei tietystikään ole välttämätön, mutta se olisi paras vaihtoehto. SDP:n ei ole helppo tulla mukaan, mutta ei ollut helppo myöskään keskustapuolueen asema vuosina 1966ja 1970. Meidän ajatuksissamme SDP:lle voisi olla tarjolla kuusi ministerinpaikkaa ja eduskunnan puhemiehen tehtävä — siis lähes nykyiset asemat. Kun keskustelin tänään Liikasen kanssa, hän piti kolmen suuren ryhmittymän pohjaa vaikeana, mutta ei sulkenut sitä mahdollisuuksien ulkopuolelle.

Me emme ole vielä lähemmin pohtineet sitä, millaisia ajatuksia esitämme Sinulle hallituksen muodostamisen virallisesti käynnistyessä. Oma ajatukseni on, että meidän puolestamme selvitystehtävä voitaisiin hyvinkin antaa eduskunnan puhemiehelle, jos siihen tehtävään valitaan sopiva henkilö. Ilkka Suominen olisi sopiva.

Kun ennen vaaleja yleisesti esitettiin hallituspohjan ratkeavan ohjelmaneuvotteluissa, olisi kai pyrittävä jo ensi vaiheessa ainakin alustavaan ohjelmakartoitukseen. Käytännössä kai olisi joka tapauksessa käytävä ohjelmakeskusteluja kahdessa vaiheessa. Ensin tulisi yleispiirteisemmissä keskusteluissa selvittää pohja. Lopullinen yksityiskohtainen ohjelma syntyisi toisen vaiheen neuvotteluissa. Näin olen omalta osaltani asioita tuuminut. Ehkä tästä fundeerailusta on jotakin apua, kun pohdit sitä, kuinka neuvottelut viedään läpi.

Meidän ajatuksemme on, että uusi hallitus tulisi muodostaa ripeästi, mutta hätiköimättä. Pääsiäinen sotkeevalitettavasti neuvottelujen aikataulua, joten varsinaiseen neuvotteluvaiheeseen olisi hyvä päästä mahdollisimman pian.

Tässä arviota ja alustavia mietteitä hallituksen muodostamisesta. Jos tahdot, olen tietysti valmis keskustelemaan tästäkin aihepiiristä tapaamisemme yhteydessä.»

Koivisto otti tapaamisessamme esille sen, mitä olin kirjoittanut. Hänellä oli esitettävänään kolme huomautusta. Ensiksikin hän huomautti, etten ollut esittänyt näkökohtia SDP:n ja keskustapuolueen suhteista ja mahdollisuuksista parantaa niitä. Toiseksi hän arvosteli sitä, että olin ennen vaaleja julkisuudessa arvellut hänenkin kannattavan laajapohjaista hallitusta. Kolmanneksi hän arvosteli minua siitä, että olin hänen mielestään antanut hänelle julkisuuden kautta neuvoja siitä, kuinka hallituskysymys tulisi hoitaa.

Vastasin presidentille suoralta kädeltä suullisesti. Kun kirjoitin hänelle muutamaa päivää myöhemmin eräästä virka-asiasta, täydensin vastaustani kirjallisessa muodossa:

»Aloitit kommenttisi minun edellisen kirjeeseeni toteamalla, että en esittänyt siinä näkökohtia SDP:n ja keskustapuolueen suhteiden paranemisesta. En todellakaan käsitellyt puolueiden välisten suhteiden näkymiä, koska lähinnä vastasin Sorsan julkisuudessa esittämiin syytöksiin, joiden mukaan suhteiden nykyinen tila olisi keskustapuolueen syytä. Syytä on tietysti molemmissa, mutta SDP meidän mielestämme aloitti siltojen polttamisen.

Kuten jo keskustelussa sanoin, on erityisiä ongelmia ollut henkilösuhteissa Sorsan ja minun välillä. Luonteemme ovat kovin erilaiset. Lisäksi Sorsa ottaa asiat kovin henkilökohtaisesti — sellaisetkin ilmiöt, joihin eiliity mitään henkilökohtaista. Minun puoleltani ei ole kuitenkaan mitään estettä sille, että istuisimme tulevaisuudessakin Sorsan kanssa samassa hallituksessa. Lähden siitä periaatteesta, että olen valmis yhteistyöhön niiden muiden puolueiden edustajien kanssa, jotka asianomainen puolue erilaisiin tehtäviin valitsee. Vaikeuksista huolimatta uskon hallitusyhteistyön keskustapuolueen ja SDP:n välillä sujuvan paremmin kuin se voisi sujua SDP:n ja oikeiston kesken.

Toisessa kommentissasi arvostelit minua siitä, että olin mielestäsi esiintynyt Sinun nimissäsi, kun esitin ennen vaaleja sen arvion, että Sinäkin olisit laajapohjaisen hallituksen hinnalla. Tähän voin vastata vain sen, minkäjo sanoin: korostin toimittajalle, että en ole keskustellut kanssasi. Esitin arveluni ikäänkuin itsestäänselvyytenä.

Kolmanneksi sanoit, ettet ole pitänyt siitä, että minä olen pyrkinyt julkisuudessa antamaan Sinulle tehtäviä. Viittasit lausuntoihini, joissa olen vetänyt rinnastuksia nykytilanteesta vuosiin 1966ja 1970. Näitä rinnastuksia esittäessäni olen ehdottomasti tarkoittanut vain sitä, että keskustapuolueen asema mainittuina vuosina oli yhtä vaikea tai vaikeampi kuin sosialidemokraattien asema on nyt ajatellen puolueiden osallistumista laajapohjaiseen hallitukseen. Kun olen vuoden 1970 osalta viitannut siihen, että keskustapuolue lähti hallitukseen vasta presidentin vetoomuksen jälkeen, olen kuvannut meidän tilanteemme vaikeutta enkä suinkaan sitä, että Sinun tulisi toimia jollakin tietyllä tavalla.

Annan suuren arvon sille, että otit avoimesti puheeksi edellä mainitut asiat. Tahallani en ole sinun reviiriäsi loukannut, vaan olen pyrkinyt sitä aina tarkoin kunnioittamaan. Olen pahoillani, jos olen Sinua esille ottamissasi tapauksissa loukannut. Pahoja aikomuksia minulla ei ole ollut.

Toivon, että hyvä yhteistyö keskustapuolueen ja Sinun välilläsi jatkuu nyt kun ryhdymme muodostamaan uutta hallitusta. Me olemme joutuneet viime vuosina muutaman kerran pahasti napit vastakkain SDP:n, Sinun entisen puolueesi kanssa. Kaikissa tilanteissa olemme pyrkineet tarkkaan pitämään Sinut näiden kiistojen ulkopuolella. Myös tulevaisuudessa pyrimme kaikin tavoin ylläpitämään hyvää yhteistyösuhdetta puolueen ja Sinun välillä ja tuemme Sinun tärkeää työtäsi. Omalta puoleltamme olemme valmiit myös parantamaan suhteitamme SDP:n suuntaan.»

Esko Rekola ja Harri Holkeri — presidentin selvitysmiehet

Tämän kirjeeni jälkeen viralliset hallitusneuvottelut käynnistyivät. Maanantaina 6. huhtikuuta presidentti tapasi eduskunnan puhemiehen likka Suomisen ja eduskuntaryhmien edustajat. Puhemiehen kanssa hän ei keskustellut itse asiasta lainkaan. Ryhmiltä hän pyrki saamaan kannanotot mahdollisimman yleisessä muodossa. Kolmen suuren hallituksella oli keskiryhmien ja kokoomuksen tuki.

Seuraava presidentti Koiviston veto oli se, että hän kutsui Esko Rekolan »selvitysmieheksi». Eduskunnan puhemies jäi sivuun.

Rekolan tehtävä oli erikoinen:

»Tasavallan Presidentti on tänään pyytänyt ministeri Esko Rekolaa selvittämään, onko olemassa laajaa periaatteellista yksimielisyyttä sellaisista muodostettavan hallituksen ohjelmassa sovittavista yhteiskunnallisista uudistuksista, joiden toteuttamiseen tarvittaisiin poikkeuksellisen laajaan (yli 2/3) eduskuntaenemmistöön nojaava hallitus.»

Rekolan kierroksella oli selvä tarkoitus: sosialidemokraateille tarjottiin mahdollisuus torjua laajapohjainen hallitusvaihtoehto.

Kokoomus ja keskiryhmät laativat kannanottoja, joissa esitettiin runsaasti tärkeitä päätöksiä, joiden läpiviemisessä määräenemmistöä tarvittaisiin. Esillä olivat muun muassa verouudistuksen toteuttaminen, valtiosäännön uudistaminen ja valtiontalouden rakenteiden korjaaminen, mihin tarvittiin mm. säästölakeja. Näillä perusteilla pidettiin tärkeänä hallituspohjaa, jonka tukena on eduskunnan määräenemmistö.

SDP:n eduskuntaryhmällä oli päinvastainen logiikka: se luetteli joukon asioita — muiden muassa verouudistus ja valtiosäännön uudistaminen — ja totesi, ettei niissä ole aikaansaatavissa laajaa yhteisymmärrystä:

»Kolmen suurimman eduskuntapuolueen välillä ei julkisuudessa esitettyjen näkemysten mukaan vallitse yksimielisyyttä mm. näissä määräenemmistöä vaativissa asioissa.

SDP katsoo, että ei ole edellytyksiä ns. kolmen suuren hallituksen muodostamiseen.»

Kun Esko Rekola oli saanut selvitystehtävänsä, otin häneen yhteyden ja tiedustelin, katsooko hän voivansa tavata minut. Halusin varmuuden vuoksi kuulla häneltä suoraan, mistä oli kysymys. Rekola kutsui minut kotiinsa seuraavana aamuna.

Rekola selosti saamaansa tehtävää ja kertoi, miten hän aikoi sen hoitaa. Hän kertoi ymmärtäneensä, ettei presidentti ryhtyisi torjumaan näköpiirissä ollutta keskiryhmien ja kokoomuksen hallitusta. Hän uskoi, että heti hänen kierroksensa jälkeen hallitusta ryhdyttäisiin muodostamaan tälle pohjalle.

Toisin kuitenkin kävi. Kun presidentti oli saanut Rekolan selvityksen, hän teki seuraavan siirron. Hän valitsi toisenkin selvitysmiehen, Harri Holkerin, eduskunnan ulkopuolelta. Holkeri sai 10.4. kaksiosaisen toimeksiannon:

»Tasavallan Presidentti on tänään antanut pankinjohtaja Harri Holkerin tehtäväksi tunnustella mahdollisuuksia muodostaa enemmistöhallitus siten, että periaatteellista valmiutta hallitusyhteistyöhön selvitetään ensin Kansallisen Kokoomuksen ja Suomen Sosialidemokraattisen puolueen välisin neuvotteluin.

Jos nämä keskustelut eivät johda myönteiseen tulokseen, tunnustelija jatkaa työtään sen selvittämiseksi, onko muodostettavissa porvarillisten puolueiden keskeinen enemmistöhallitus.»

Aluksi tarjolla oli toimeksianto, johon sisältyi vain kokoomuksen ja SDP:n yhteistyömahdollisuuksien selvittäminen, mutta kokoomuksen hallitusneuvottelijoiden vaatimuksesta siihen sisältyi toinenkin vaihtoehto.

Kokoomuksen tilanne oli omituinen. Puoluehallituksen ja eduskuntaryhmän valitsemasta kahdeksasta hallitusneuvottelijasta vain yksi — Ulla Puolanne — kannatti sosialidemokraattien ja kokoomuksen hallitusyhteistyötä. Muut tahtoivat muodostaa hallituksen yhdessä keskiryhmien kanssa.

Hallitusneuvottelijoista yhtä lukuunottamatta kaikki halusivat sen »marssijärjestyksen», että ensin tutkitaan mahdollisuudet porvarilliseen enemmistöhallitukseen. Kun Holkeri uhkasi luopua tehtävästään ja myös presidenttiehdokkuudestaan, neuvottelijat taipuivat hyväksymään suunnitellun toimeksiannon, kunhan siinä mainittiin toinenkin vaihtoehto.

»Presidentti oli kiihtyneessä mielentilassa»

Tapasin Mauno Koiviston sunnuntaina 12.4. Presidentti tarjosi aamiaisen Yhdysvaltain ulkoministeri George Schultzille ja minut oli kutsuttu mukaan. Kirjoitin presidentille ennakkoon kirjeen, jossa pohjustin aamiaisen jälkeen järjestettyä kahdenkeskistä tapaamista.

Esillä oli runsaasti virka-asioita. Lopuksi toivoin voitavan käsitellä myös hallituskysymystä. Kirjeessäni palasin vielä kerran aikaisempaan keskusteluumme ja niihin moitteisiin, joita hän oli minuun kohdistanut:

»Palaan vielä runsaan viikon takaiseen keskusteluumme. Sinä tulkitsit minun antaneen Sinulle julkisuuden kautta ohjeita siitä, kuinka hallitusneuvotteluja tulisi hoitaa. Sellaisia neuvoja en ole oman ymmärrykseni mukaan antanut. Olen jossakin verrannut keskustapuolueen asemaa vuosina 1966 ja 1970 siihen tilanteeseen, jossa sosialidemokraatit ovat nyt. Kuvatessani vuoden 1970 tilanteen vaikeutta olen maininnut, että menimme hallitukseen presidentin meihin voimakkaasti vedottua. Tämä ei ole missään tapauksessa tarkoitettu ’ohjeeksi’ Sinulle, vaan kuvaamaan meidän asemamme vaikeutta. Olen pahoillani, jos olen asettanut sanani epäselvästi ja tullut väärin ymmärretyksi. Olen tarkkaan pyrkinyt kaikessa toiminnassani varjelemaan Sinun reviiriäsi ja suhtautumaan Sinuun korostetun lojaalisti ja korrektisti.

Minun arvioni on se, että kokoomus ei ryhdy hallitusyhteistyöhön sosialidemokraattien kanssa. SDP:stä en tiedä. Oletan siis kuitenkin, että Holkerin tunnustelu etenee kakkosvaihtoehtoon. Siksi kirjoitan tähän vielä yhden kappaleen.

Vasta parin päivää sitten minun tietooni saatettiin väite, että Sinä olisit vaalivalvojaisissa sanonut, että et nimitä minua vaalien jälkeen muodostettavaan hallitukseen. Jos olet päättänyt, että et minua nimitä tiettyihin tehtäviin tai et millekään paikalle, olisi mielestäni hyvä, että sanoisit sen suoraan. Tämä saattaisi aika tavalla helpottaa ja yksinkertaistaa hallituksen muodostamistasiinä vaihtoehdossa, että tunnustelu etenee keskiryhmien ja kokoomuksen yhteishallituksen tutkimiseen. Toivon, että harkitset, voitko ilmoittaa kantasi.»

Tapaamisemme alussa käsittelimme virka-asiat, lopuksi tultiin sisäpolitiikkaan. Olin yllättynyt siitä, että presidentti oli kiihtyneessä mielentilassa; aikaisempien tapaamistemme yhteydessä hän oli esiintynyt rauhallisesti.

Ensimmäinen Koiviston toteamus oli, ettei suhteiden paraneminen SDP:n ja keskustapuolueen välillä ollut näköpiirissä.

Toiseksi presidentti toisti moitteensa, jonka mukaan olen antanut hänelle julkisuuden kautta tehtäviä. Sitten Koivisto arvosteli voimakkaasti Urho Kekkosta tämän toiminnasta 1970-luvulla ja erityisesti hänen oman hallituksensa muodostamisen yhteydessä keväällä 1979.

Kolmanneksi hän vastasi kirjeessäni esittämääni kysymykseen, mutta vain osittain; hän sanoi, että kuulemani väite on perätön.

Koivisto lopetti toteamalla, että hän aikoo olla hallitusratkaisussa aktiivisesti mukana. Aikataulu tulisi olemaan normaali.

Olin tämän keskustelun jälkeen hämmentynyt. Koin presidentin esiintymisen siten, että olin kaiken muun ohella joutunut sijaiskärsijäksi siitä pahasta, minkä Koivisto koki Kekkosen tehneen. Tapaamisessa oli tullut esiin voimakas kielteinen asenne minua kohtaan — ensimmäistä kertaa neljä vuotta yhtäjaksoisesti jatkuneen yhteistyömme aikana.

Tämän tapaamisen jälkeisenä päivänä luonnostelin kirjettä lähetettäväksi Koivistolle:

»Kiitokset keskustelusta eilisen Schultz-tapaamisen jälkeen. Palaan siihen vielä lyhyesti.

Kerroit minulle, että väite Sinun kannanotostasi vaalivalvojaisissa on perätön. Lopetit keskustelun toteamalla, että tällöin vastasit vain esittämääni täsmälliseen kysymykseen. En pyrkinyt enää jatkamaan keskustelua, mutta totean tässä, että et vastannut varsinaiseen kysymykseeni: oletko päättänyt, että et nimitä minua tiettyyn tehtävään tai et millekään paikalle seuraavaan hallitukseen.

Helpotan Sinun harkintaasi kertomalla oman kantani. Sanoin jo eilen, ’ettei tupata, jos ei tykätä’. Jos syntyy hallitus, jossa keskustapuolue yleensä on mukana, olen käytettävissä vain pääministerin tehtävään. Jos sivuutat minut tässä asiassa, hankin toistaiseksi itselleni muita tehtäviä.»

En kuitenkaan lähettänyt kirjettä. Olin jo suullisesti antanut ymmärtää, ettei keskustapuolueen hallitukseen osallistuminen olisi minun henkilöstäni kiinni. Olisi ollut jotenkin alentavaa kirjoittaa tuollaista silloisessa tilanteessa, jossa koko hallitusjuna kulki ainakin toistaiseksi toiseen suuntaan.

Kokoomus ja keskiryhmät solmivat sopimuksia

Huhtikuun 12. päivän kirjeessäni totesin, etten usko, että kokoomus lähtisi samaan hallitukseen SDP:n kanssa. Tämä perustui siihen, että Ilkka Suominen oli tuolloin edelleen varma, että hänen ja Jussi Isotalon tekemä sopimus pitäisi. Hallitusneuvottelijat Puolannetta lukuunottamatta tukivat edelleen puolueen johtoa.

Maanantaina 13. huhtikuuta järjestettiin kokoomuksen puoluetoimistossa kokous, jossa olivat paikalla keskustapuolueen, kokoomuksen, RKP:n ja SKL:n puheenjohtajat ja puoluesihteerit. Me päätimme tehdä kirjallisessa muodossa sekä Harri Holkerille että hänen kauttaan Mauno Koivistolle täysin selväksi sen, että nämä eduskunnan enemmistön muodostamat puolueet haluavat muodostaa keskenään hallituksen sen jälkeen, kun SDP oli torjunut yhteistyön vaalien molempien voittajien kanssa.

Tilaisuudessa laadittiin kaksi sopimusta. Ensimmäinen niistä koski itse hallitusratkaisua:

»Allekirjoittaneet puolueiden puheenjohtajat ja puoluesihteerit ilmaisevat periaatteellisen valmiutensa neuvotella keskiryhmien ja kokoomuksen varaan rakentuvan enemmistöhallituksen muodostamisesta. Tämä hallituspohja vastaa vaalien tulosta ja se on johdonmukainen ratkaisu sen jälkeen, kun SDP on torjunut yhteistyön molempien vaaleissa voittaneiden ryhmittymien kanssa.

Keskustan ja kokoomuksen piiristä on hallituksen muodostajaksi esitetty pankinjohtaja Harri Holkeria ja ulkoasiainministeri Paavo Väyrystä. Kumpikin sopii mielestämme pääministeriksi. Tasavallan presidentti nimittää hallituksen muodostajan.

Ellei keskiryhmien ja kokoomuksen yhteishallitusta saada aikaan, allekirjoittaneet ovat puolueidensa edustajina valmiit tutkimaan muita hallitusvaihtoehtoja. Helsingissä 13. huhtikuuta 1987

Ilkka Suominen Paavo Väyrynen Christoffer Taxell Esko Almgren Jussi Isotalo Seppo Kääriäinen Peter Stenlund Jouko Jääskeläinen»

Kannanoton sanamuoto harkittiin tarkkaan. Siinä käytettiin Holkerin saaman toimeksiannon sanamuotoa ja ilmaistiin periaatteellinen valmius keskinäiseen yhteistyöhön tällä pohjalla vaiheessa, jossa toimeksiannon ensimmäinen osa oli vielä selvittämättä. Muotoilussa käytettiin myös kokoomuksen puolue-elinten päätösten sanamuotoja. Kannanottoa laatiessamme olimme korostetun korrekteja presidenttiä kohtaan.

Toinen kannanotto liittyi minun henkilööni. Näköpiirissä oli se mahdollisuus, etten voisi kesällä 1986 saavutetun yhteisymmärryksen mukaisesti tulla pääministerin paikalle. Siksi tehtiin toinen sopimus:

»Mikäli Paavo Väyrysestä ei tule uuden hallituksen pääministeriä, allekirjoittaneet huolehtivat siitä, että hänet valitaan eduskunnan puhemieheksi hallituksen jäseneksi siirtyvän Ilkka Suomisen tilalle.

Helsingissä 13. huhtikuuta 1987

Ilkka Suominen Seppo Kääriäinen Christoffer Taxell Esko Almgren»

Toinen solmituista sopimuksista merkitsi siis sitä, etten olisi lähtenyt ministeriksi Harri Holkerin johtamaan hallitukseen.

Sovimme siitä, että Ilkka Suominen toimittaa hallitusyhteistyötä koskevan sopimuksemme Harri Holkerin ja sitä kautta myös presidentti Koiviston tietoon. Suominen liitti mukaan oman lähetekirjeensä:

»Viitaten tiedotustilaisuudessasi 10.4. antamaasi ilmoitukseen, että Sinun tasavallan presidentiltä saamasi toimeksianto ei estä muita puolueiden välisiä keskusteluja, olen tänään kutsunut luokseni Keskustapuolueen, Ruotsalaisen Kansanpuolueen ja Kristillisen Uiton puheenjohtajat ja puoluesihteerit.

Olen kokoomuksen päätöksentekoa varten halunnut selvittää tilanteen tietääkseni puolueen todelliset mahdollisuudet nykyisessä poliittisessa tilanteessa.

Oheisen tahdonilmaisun myötä poistuvat ne epäilyt, että porvarillinen enemmistöhallitus kariutuu pääministeriyttä koskevaan henkilöratkaisuun. Toivon, että tämä edesauttaa yksimielisyyden syntymistä sekä meidän kahden välillä että Kokoomuksen sisällä. Koska emme pienimmälläkään tavalla halua hankaloittaa tasavallan presidentin asemaa, harras toiveeni on, että tahdonilmaisu ei tule julkisuuteen, vaan tukee Sinua omassa päätöksenteossa, oli se mikä tahansa.»

Ilkka Suomisen kirjeellä ja puolueiden kannanotolla ei ollut Holkeriin mitään vaikutusta. Hän oli sitoutunut ajamaan toista hallituspohjaa ja toimi tämän mukaisesti.

Kokoomuksen eduskuntaryhmä käsitteli syntynyttä tilannetta 14. huhtikuuta. Päätöksentekoa oli huolellisesti pohjustettu. Ryhmän jäseniä oli peloteltu sillä, että kokoomuksen kieltäytyminen neuvotteluista SDP:n kanssa johtaisi punamultahallitukseen.

Puolueen puheenjohtaja Ilkka Suominen puolusti selväsanaisesti omaa kantaansa:

»Olen jo sanonut, että vaalituloksen kunnioittaminen toisaalta ja toisaalta yhteistyö laajalla pohjalla ovat ne lähtökohdat, joita suosittelen kokoomuksen ratkaistessa hallitusyhteistyösuuntaansa.

Laajan yhteistyötahdon kädenojennuksen SDP nopeasti hylkäsi. Vaalituloksen pohjalta on mahdollinen vaalivoittajiin pohjaava hallitus. Tämä eduskuntaryhmä ja puoluevaltuusto päättivät kuusi päivää sitten mm.: ’Mikäli kolmen suuren puolueen hallitustavoite osoittautuu saavuttamattomaksi, on johdonmukaista jatkaa neuvotteluja vaalituloksen ja yhteistyötahdon viitoittamalta pohjalta.’

Tänä päivänä tämä merkitsee porvarillisten puolueiden neuvotteluja. Olen yhä selkeästi ja jyrkästi tätä mieltä. Ryhmän on tiedettävä, että mikäli se tulee toiseen johtopäätöksiin kuin kuusi päivää sitten, se muuttaa valtuuston ja itsensä päättämää suuntaa.»

»Jos nyt saavutettu vuoden 1966 jälkeen ainutlaatuinen porvarillisten puolueiden pohja jätetään käyttämättä ilman neuvotteluja, muuttuu poliittinen pyrkiminen Suomessa pelkäksi valtapolitiikaksi. Ei ole enää uskottavaa pyrkiä porvarilliseen enemmistöön. Pyrky on vain valtaan. Valtapolitiikan keskipilariksi muodostuu SDP, joka voi vapaasti valita kokoomuksen ja keskustan välillä.»

Ryhmän enemmistö käveli puheenjohtaja Ilkka Suomisen yli. Ryhmä teki lopulta muodollisesti yksimielisen päätöksen hyväksyä neuvottelujen käynnistäminen sosialidemokraattien kanssa.

Suominen ja Isotalo eivät kuitenkaan vielä hellittäneet. He päättivät tuoda neuvottelupöytään tiukat ohjelmalliset tavoitteet. Keskiryhmät ja kokoomus olivat vaalitavoitteita asettaessaan toimineet yhteistyössä siten, että ne olivat keskenään lähes identtiset, mutta varsin kaukana SDP:n tavoitteista. Holkeri kuitenkin määräsi, että kokoomuksen paperit pannaan sivuun ja neuvotellaan SDP:n tavoitteiden pohjalta. Poliittinen pyrkiminen oli nyt pelkkää valtapolitiikkaa, kuten Ilkka Suominen oli omassa eduskuntaryhmässään todennut.

Kokoomus antaa kaiken periksi

Pääsiäinen toi selvittelyihin tauon. Päätin käyttää tämän tiedotuksellisesti hiljaisen ajan hyväkseni saadakseni keskustapuolueen näkökannat kansalaisten tietoon. Kirjoitin sekä puolueen omiin lehtiin että Turun Sanomiin laajahkon kirjoituksen. Lisäksi annoin pari tv-haastattelua. En uskonut, että niillä olisi vaikutusta tapahtumien kulkuun, mutta halusin huolehtia siitä, että myös keskustapuolueen kanta tulee tietoon ja dokumentoiduksi. Tämä oli tilannetiedottamista, jos mikä.

Suomenmaassa 16.4. julkaistussa tavanomaista laajemmassa »Paavon palstassa» kertasin kaikki vaiheet edellisen vaalikauden tapahtumista vaalitulokseen ja puolueiden kannanottoihin. Päätin kirjoitukseni näin:

»Jos kaiken tämän jälkeen syntyy punamusta hallitus, jää kansan vaaleissa ilmaisema tahto toteutumatta. Olen vakuuttunut siitä, että kokoomus on yhteistyössä SDP:n kanssa keskustapuoluetta heikompi voima. Siksihän SDP ryhtyi alun perin nujertamaan keskustapuoluetta: keskustapuolueen tahtopolitiikka oli heidän mielestään liian määrätietoista ja voimakasta.

Jos kokoomus lähtee SDP:n kanssa hallitukseen ja syrjäyttää siten vaalien toisen voittajan, kasvaa sosialidemokraattien ylivalta entisestäänkin. Kokemuksen perusteella neuvon kokoomusta ainakin vaatimaan hyvin tarkkaa ohjelmaa, jolla kokoomuksen tavoitteiden toteutuminen varmistetaan.

Keskustapuolueen asema on vahva. Meillä on ollut selvä linja sekä asiakysymyksissä että hallituspolitiikassa. Olemme voittaneet vaalit. Olemme saaneet ensimmäisen selvän vaalivoiton 25 vuoteen. Äänestäjät näkevät, kuinka sosialidemokraatit yrittävät häikäilemättömän pelin avulla mitätöidä eduskuntavaalituloksen. Sosialidemokraattien kärsimästä vaalitappiosta huolimatta heidän ylivaltansa näin vain kasvaisi.

Kokoomukselle ovat omat miehet ja naiset jo tähän mennessä aiheuttaneet suuren vahingon. Vahingon suuruus riippuu tulevien viikkojen tapahtumista.

Tässä käsitykseni hallituspelistä. Presidentti Koiviston osuutta on syytä arvioida vasta sitten, kun hallitus on muodostettu.»

Myös Turun Sanomissa 18.4. kertasin tarkkaan silloisen tilanteen taustat. Lähtökohtana oli vuotta aikaisemmin Turun puoluevaltuuskunnan kokouksessa pitämäni puhe. Arvioin, että lyhyen aikavälin valtapolitiikkaa ajatellen tarjolla olevat kaksi vaihtoehtoa ovat kokoomukselle samanarvoiset: puolue saisi molemmissa vaihtoehdoissa pääministerin paikan ja yhtä monta ministerin salkkua. Politiikan sisällön suhteen keskustayhteistyö kuitenkin olisi parempi vaihtoehto:

»On täysin selvää, että ohjelmakysymyksissä ja käytännön politiikassa kokoomus pääsee parempaan sopimukseen keskiryhmien kuin sosialidemokraattien kanssa. Kokoomuksen ei ole tällöin tarpeen tehdä mitään periaatteellisesti vaikeita myönnytyksiä ja se saa vaivattomasti toteutetuksi suuren osan tärkeistä vaalitavoitteistaan.»

»On mielenkiintoista nähdä minkä hinnan kokoomus on valmis maksamaan päästäkseen yhteistyöhön nimenomaan sosialidemokraattien kanssa, kun tarjolla on heille selvästi edullisempi vaihtoehto, yhteistyö keskiryhmien kanssa.

Mikäli kokoomus asettaa keskustayhteistyön sosialistiyhteistyön edelle ja siirrytään selvittämään toimeksiannon toista vaihtoehtoa, ovat keskiryhmät valmiit neuvotteluihin ja sopimukseen.

Suomen tulevaisuuden suunta on nyt kokoomuksen käsissä: jatkuuko sosialidemokraattien ylivalta ja kykenevätkö he siten edelleen estämään välttämättömiä uudistuksia, vai toteutuuko kansan ei-sosialistisen enemmistön tahto.»

Kokoomus oli hämmästyttävän lepsu. Sillä oli tarjolla kaksi vaihtoehtoa, joten se olisi voinut aika tavalla painostaa sosialidemokraatteja sekä ohjelma- että vallanjakokysymyksissä. Jos se olisi ajanut riittävän kovaa linjaa, olisi selvitys siirtynyt toiseen vaiheeseen.

Mutta kokoomus antoi kaikessa oleellisessa periksi. Huhtikuun 21. päivänä kokoomuksen ja SDP:n edustajat totesivat, että periaatteellinen valmius neuvotteluihin ryhtymiseksi oli olemassa. Suominen yritti vielä tässäkin vaiheessa muistuttaa vaalituloksesta ja eduskunnan porvarillisesta enemmistöstä, mutta hänet vaiennettiin.

Samana päivänä neuvoteltiin myös siitä, mitä muita puolueita kutsuttaisiin mukaan. RKP ja SMP olivat ensisijaiset ehdokkaat mukaan tulijoiksi. SDP ehdotti lisäksi SKDL:oa ja Kokoomus SKL:oa. Päätökseksi tuli, että molemmat viimeksi mainitut jätetään hallituksen ulkopuolelle.

Seuraavana päivänä 22.4. alkoivat varsinaiset neuvottelut. Niihin tulivat mukaan myös eduskunnan ei-sosialistiselle enemmistölle tärkeät asiat, kun RKP vei neuvotteluihin Keskustan Valtuuskunnan hyväksymät ohjelmatavoitteet. RKP:lla ja SMP:lla ei kuitenkaan ollut mainittavaa sanomista siihen, mitä ohjelmaan kirjoitettiin.

Samana päivänä kävi ilmi, että sosialidemokraatit vaativat itselleen myös puhemiehen paikan. Edellisellä vaalikaudella keskustapuolue oli luopunut puhemiehen paikasta kokoomuksen hyväksi sillä perusteella, että suurimpia puolueita kohdeltaisiin tasapuolisesti. Nyt tästä käytännöstä luovuttiin.

Suomenmaa otsikoi 23.4 julkaisemansa uutisen: »SDP ei päästä Väyrystä eduskunnan puhemieheksi». Jutussa kerrottiin:

»Sosialidemokraatit ja kokoomus ovat sopineet keskustajohtaja Paavo Väyrysen sysäämisestä kokonaan sivuun tasavallan keskeisiltä päätöksentekopaikoilta.

Oppositiojohtajaksi joutuva Väyrynen ei saa eduskunnan puhemiehen paikkaa. SDP:n ja kokoomuksen sopimuksen mukaan puhemieheksi valitaan sosialidemokraatti, jos kokoomuslaisesta tulee pääministeri.

Viime kauden puhemiehenä istui suurimman oppositiopuolueen edustaja Erkki Pystynen.»

Samassa uutisessa kerrottiin, että SDP oli lisäksi vaatinut ministereiden lukumäärän lisäämistä, jotta he saisivat uuteen hallitukseen yhtä monta ministeriä kuin edelliseen.

Tässä vaiheessa edessäni oli ulkomaanmatka. Presidentti Koivisto suoritti valtiovierailun Tshekkoslovakiaan. Olin mukana vain Prahan osuuden sen vuoksi, että minulla oli viikonloppuna puoluevaltuuskunnan kokous, johon minun oli ehdittävä mukaan.

Paluumatkalla kirjoitin luonnoksen kirjeeksi Mauno Koivistolle:

»Sopimuksemme mukaisesti palaan jo tänään Helsinkiin ollakseni mukana huomenna alkavassa keskustapuolueen puoluevaltuuskunnan kokouksessa. En viitsinyt vaivata Sinua matkan aikana hallituskysymyksellä, joten kirjoitan pienen kirjeen.

Kaikki viittaa nyt siihen, että kokoomus sittenkin suostuu punamustaan hallitusyhteistyöhön. Sinä siis saat tahtosi toteutetuksi. Toimintasi kautta vahvistui se minun epäilyni, että Sinäkin olet ollut taustalla tukemassa sosialidemokraattien ainakin kesällä 1985 käynnistyneitä yrityksiä korvata punamultayhteistyö punamustalla hallituskokoonpanolla.

Syntymässä oleva hallitus on —sen jälkeen kun pienpuolueet tulevat mukaan — lähes määräenemmistöhallitus. Sillä on takanaan 131 kansanedustajaa. Jos keskustapuolue olisi SMP:n paikalla, olisi syntymässä se kolmen ryhmittymän hallitus, jota vaalien voittajat tavoittelivat ja joka oli kansan keskuudessa suosituin. Ohjelmasta olisi varmasti voitu sopia tälläkin pohjalla. Tavoitteenasi näyttää olleen keskustapuolueen syrjäyttäminen.

Mieltäni askarruttaa kysymys Sinun toimintasi motiiveista. Miksi rikoit itse julkisuudessa esittämäsi periaatteet ja lähdit ruhjomaan läpi tällaista hallitusmallia?

Millä tavoin nyt syntyvä hallitus on parempi kuin olisi ollut kolmen suuren ryhmittymän hallitus, johon olisit kyennyt runnaamaan SDP:n aivan yhtä helposti kuin runnaat sen tähän hallitukseen? Voidaanko ja miten tämä hallitusratkaisu katsoa maan edun mukaiseksi?

Kuten varmasti muistat, kysyin Sinulta taannoin, oletko sanonut, että et nimitä minua seuraavaan hallitukseen. Kiistit väitteen ja korostit, että vastasit vain täsmälliseen kysymykseen. En jatkanut silloin keskustelua, mutta itse asiassa et vastannut varsinaiseen kysymykseeni.

Minun on mahdotonta uskoa, että olisit ryhtynyt näin koviin otteisiin vain saadaksesi minut sivuun. Siihen olisi päästy paljon vähemmällä vaivalla. Kun olisit pannut jonkun muun laajapohjaisen hallituksen muodostajaksi, olisin jättäytynyt kokonaan hallituksen ulkopuolelle.

Sinun motiivisi täytyy siis olla jokin muu. Kun kysymys on koko maata ajatellen hyvin mittavasta ratkaisusta, olisi paikallaan, että kertoisit toimintasi perusteet julkisuudessa.

Kun yhteistyömme ulkopolitiikan johtamisessa on päättymässä ainakin tältä erää, kiitän Sinua näistä neljästä vuodesta. Olen ollut yhteistyöhömme tyytyväinen. Vaikka keskustapuolueen ja Sinun entisen puolueesi sosialidemokraattien suhteet alkoivat varsinkin talvikaudella 1985−86 kiristyä, olen ollut kaikessa toiminnassani korostetun korrekti ja lojaali Sinua kohtaan. Tästäkään syystä en voi uskoa sitä arvelua, että toimintasi hallituksen muodostamiseksi olisi perustunut minun henkilööni.»

En lähettänyt tätäkään kirjettä. Samoja kysymyksiä ja kannanottoja sisältyivät myöhempiin julkisiin esiintymisiini. Kiitokset hyvästä yhteistyöstä ulkopolitiikan hoitamisessa esitin myöhemmin suullisesti.

Lähtölaukaus oppositiopolitiikalle

Keskustapuolueen puoluevaltuuskunta kokoontui 25.4.1987. Sen avauspuhe oli lähtölaukaus keskustan oppositiopolitiikalle. Kertasin hallituksen muodostamisvaiheet, analysoin uuden hallituksen olemusta ja kannustin joukkoja taisteluun:

»Politiikka on yhteisten asioiden hoitamista. Puolueet ovat kanava, jota kautta ihmisten tahto vaikuttaa päätöksentekoon. Puolueiden ja niiden ajamien asioiden kannatus mitataan vaaleissa. Kun eduskunta on Suomen tärkein valtioelin, ovat eduskuntavaalit vaaleista kaikkein tärkeimmät.

Suomessa pidettiin eduskuntavaalit 15.−16. maaliskuuta. Kansan tahto oli, että keskiryhmien ja kokoomuksen esittämät pitkälti samansuuntaiset tavoitteet tulee toteuttaa. Ensimmäistä kertaa 21 vuoteen eduskunnassa on selvä ja käyttökelpoinen ei-sosialistinen enemmistö. Sosialidemokraattien toiminta ja heidän tavoitteensa saivat osakseen kansan tuomion.

Hallitusneuvottelut on kuitenkin käyty sosialidemokraattien ehdoilla. Ensin SDP torjui yhteistyön molempien vaalien voittajien kanssa. Sen jälkeen SDP hajotti ei-sosialististen puolueiden rintaman ja poimi kokoomuksen hallituskumppanikseen. Kokoomus tarttui koukkuun ja on nyt täyttä päätä muodostamassa sosialistien kanssa punamustaa hallitusta.

Tämä kaikki on luvallista. Hallitusneuvottelijoiden takana on eduskunnan enemmistö. Ja mukana olevat puolueet vastaavat aikanaan teostaan kansan edessä — vaaleissa.

Kansanvallan periaatteisiin kuuluu kuitenkin se, että tehdyt ratkaisut perustellaan äänestäjille. Näitä perusteluja me nyt odotamme.

Miksi SDP torjui yhteistyön molempien voittajien kanssa? Miksi SDP ei ollut valmis jatkamaan punamultayhteistyötä ja täydentämään sitä kokoomuksella? Miksi kokoomus piti parempana yhteistyötä sosialistien kuin keskustan kanssa?

Sosialidemokraattien vaikuttimet näyttävät selviltä: he halusivat syrjäyttää hallituksesta tärkeimmän kilpailijansa keskustapuolueen. Tämä pyrkimys oli selvästi nähtävissä jo syksyllä 1985.

Mutta miksi kokoomus suostui auttamaan vaaleissa suurtappion kärsineitä sosialidemokraatteja? Myös tähän kysymykseen odotamme vastausta.»

Totesin, että valtapeli on välttämätön osa politiikkaa, yhteisten asioiden hoitamista. Mutta tärkeintä oli kuitenkin se, kuinka Suomen asiat hoidetaan. Tämä kysymys minua tuolloin erityisesti askarrutti ja huolestutti:

»Punamusta hallitus on hyväosaisten hallitus. Siinä ovat mukana ne yhteiskunnan osat, joilla on jo puolellaan rahan valta ja etujärjestöjen voima. Se on samalla vauraiden alueiden hallitus.

Hallituksen ulkopuolella ovat ne puolueet, jotka edustavat pienituloisimpia ihmisiä ja niitä, joiden tukena eivät ole vahvat etujärjestöt. Hallituksen ulkopuolella ovat ne puolueet, jotka parhaimmin tuntevat syrjäseutujen ihmisten ongelmat ja ensisijassa edustavat heitä.»

»Yleensä puolueet joutuvat oppositioon sen vuoksi, että ne tekevät virheitä ja menettävät kannatustaan. Keskustapuolue pannaan nyt oppositioon, vaikka se on toiminut oikein. Keskustapuolue on joutumassa oppositioon sen vuoksi, että se sai vaaleissa lisää kannatusta. Olemme liian vaarallinen kilpailija sosialidemokraateille.

Olen varma siitä, että syntymässä oleva luonnoton hallitusratkaisu auttaa keskustapuoluetta ja vahvistaa meidän kannatustamme. Meidän menestymisemme avain on yksimielisyys. Jos lankeamme sosialidemokraattien ansaan, ja alamme riidellä keskenämme, meille käy huonosti.

Itseemme uskoen, toisiimme luottaen, voittomme on varma.»

Selitysten ja kysymysten aika

Uusi hallitus nimitettiin 30.4.1987.

Presidentti Mauno Koivisto selosti vanhalle ja uudelle hallitukselle pitämissään puheissa omia käsityksiään käydyistä hallitusneuvotteluista ja perusteli omaa toimintaansa.

Vanha hallitus sai kuulla presidentin ihmettelyn siitä, että punamultayhteistyöllä oli ollut niin vähän kannatusta. Hän tulkitsi punamullan kannatukseksi vain Kalevi Sorsan vaalien jälkeen antaman lausunnon ja Kauko Juhantalon puheenvuoron keskustan eduskuntaryhmän johdon käydessä presidentin luona.

Uudelle hallitukselle presidentti puhui pitempään. Tässä puheessa oli muun muassa seuraavia kannanottoja:

»Mitä käytyjen neuvottelujen kulkuun tulee, niin kun osoittautui, ettei laajin esillä ollut vaihtoehto ollut toteutettavissa, lähdin hakemaan selvyyttä seuraavaksi laajimman vaihtoehdon toteuttamismahdollisuuksista.

On totta, että pidin nyt toteutunutta vaihtoehtoa puhtaan porvarihallituksen vaihtoehtoa parempana, osin objektiivisista, osin subjektiivisista syistä.»

»Niinpä minä pyrin suhtautumaan selvitettäviksi panemiini vaihtoehtoihin neutraalisti siihen asti, kunnes asianomaiset puolueet olisivat ottaneet niiden suotavuusjärjestykseen omat kantansa.»

»Tällöin tapahtui näiden hallitusneuvottelujen suurin yllätys, kun kokoomuksen taholta protestoitiin minun asettamaani selvitysjärjestystä vastaan.»

»Minulla oli se käsitys, että asettamani selvitystehtävän julkitulon jälkeen keskustapuolue nostaisi punamullan uudelleen realistiseksi vaihtoehdoksi. Näin ei käynyt ja sekin oli minulle yllätys.»

»Kun suoritettujen eduskuntavaalien jälkeen vaalitulokset tulivat tietoon, pidin puhtaan porvarihallituksen syntymistä todennäköisimpänä vaihtoehtona. Sellaisen syntymisen tielle en pannut mitään esteitä, edellytin vain että ensin tehdään vakava yritys sitä laajemman ja tasapainoisemman vaihtoehdon tutkimiseksi.»

Perehdyttyäni presidentti Koiviston puheisiin kirjoitin artikkelin »selitys synnytti vain lisää kysymyksiä», jossa esitin omat kommenttini:

»Olen perehtynyt huolellisesti presidentti Mauno Koiviston 30.4. pitämiin puheisiin, joissa hän perusteli menettelyään hallituksen muodostamiseksi. Koivistonselitykset eivät anna vastausta mihinkään oleelliseen kysymykseen, mutta sen sijaan ne synnyttävät uusia kysymyksiä. Edelleenkään emme siis tiedä, voidaanko ja miten Koiviston toiminta perustella maan edun ja kansanvallan periaatteiden mukaisesti.

Miksi ei laajaa pohjaa?

Erityisesti on ihmetelty sitä, miksi Koivisto ryhtyi aktiivisesti torjumaan kolmen suuren ryhmittymän hallituspohjaa. On itsestään selvää, että jopa määräenemmistöön yltävä laaja hallituspohja on koko maata ajatellen paras vaihtoehto. Kuitenkin Koivisto ryhtyi jo eduskunnan avajaisissa aktiivisesti torjumaan laajapohjaista hallitusta. Ministeri Rekolalle annetun selvitystehtävän toimeksianto oli johdatteleva. Se tarjosi sosialidemokraateille erinomaisen mahdollisuuden torjua ilman perusteluja yhteistyö vaalien molempien voittajien kanssa. Laajapohjaisimman hallitusvaihtoehdon toteuttamismahdollisuuksia ei siis edes selvitetty.

Mistä marssijärjestys?

Sen jälkeen kun kolmen suuren ryhmittymän hallitus oli torjuttu, ryhdyttiin tutkimaan kapeampia vaihtoehtoja. ’... pyrin suhtautumaan selvitystehtäväksi panemiini vaihtoehtoihin neutraalisti siihen asti, kunnes asianomaiset puolueet olisivat ottaneet niiden suotavuusjärjestykseen omat kantansa’, sanoi presidentti Koivisto uudelle hallitukselle.

Kuinka käytännön elämän tapahtumat tukevat tätä väitettä?

Kokoomuksen puoluevaltuusto oli ottanut selvästikantaa sen puolesta, että on muodostettava keskiryhmien ja kokoomuksen hallitus, jos SDP torjuu yhteistyön molempien voittajien kanssa. Ennen selvitystehtävän määrittelemistä presidentin tietoon saatettiin, että kokoomuksen kaikki hallitusneuvottelijat yhtä lukuun ottamatta olivat ensi sijassa keskiryhmien ja kokoomuksen hallitusyhteistyön kannalla.

Kuitenkin Koivisto antoi marssijärjestyksen, jossa oli ensimmäisenä yhteistyö sosialidemokraattien kanssa. Vielä merkittävämpi ratkaisu oli selvitysmiehen valinta. Koivisto sivuutti puhemies Ilkka Suomisen, jonka hän tiesi keskustayhteistyön kannattajaksi ja valitsi pankinjohtaja Harri Holkerin, jonka hän tiesi punamustan kannattajaksi. Toimeksiannolla ja selvitysmiehen valinnalla Koivisto runnasi kokoon punamustan hallituksen.

Miksi presidentti Koivisto esti eduskunnan ei-sosialistisen enemmistön tahdon toteutumisen? Ensin hän aktiivisesti torjui kolmen suuren ryhmittymän yhteistyön, sitten hän hajotti valtaoikeuksiaan käyttäen eduskunnan ei-sosialistisen enemmistön ja taivutteli kokoomuksen yhteistyöhön sosialidemokraattien kanssa. Mitkä ovat ne objektiiviset syyt, joiden vuoksi maan etu edellytti näin toimittavan? Näihin kysymyksiin vastausta odotettiin ja edelleen odotetaan.

Kolme yllätystä

Puheissaan presidentti Koivisto kertoi neuvottelujen aikana kokemistaan yllätyksistä. Ihmetellä sopii näitä »yllätyksiä».

Suurin Koiviston yllätyksistä oli se, että kokoomus protestoi hänen asettamaansa selvitysjärjestystä vastaan. Kuinka tämä saattoi olla yllätys, kun kokoomus oli edellä kerrotulla tavalla ja muutoinkin selvästi ilmaissut oman tahtonsa?

Toiseksi suurin yllätyksistä oli se, että punamultayhteistyön kannatus oli niin vähäinen. Tältä osin on kysyttävä, eikö Koivisto ole lainkaan havainnut, että Keskustapuolue kannatti johdonmukaisesti sekä ennen vaaleja että niiden jälkeen punamultayhteistyön jatkamista ja sen laajentamista. SDP sen sijaan oli rikkomassa punamultayhteistyötä.

Kolmas Koiviston yllätyksistä oli se, ettei keskustapuolue hänen asettamansa selvitystehtävän julkitulon jälkeen nostanut punamultaa uudelleen realistiseksi vaihtoehdoksi. Mihin tällainen odotus saattoi perustua? Tähtäsikö koko prosessi loppujen lopuksi siihen, että SDP:llä olisi ollut kahden sijasta kolme vaihtoehtoa: punamusta, punamulta ja oppositio?

Vaalitulos mitätöitiin

Keskustapuolue ei tietenkään voinut periaatteilleen ja omille päätöksilleen uskollisena lähteä kesken neuvottelujen esittämään puhtaan punamullan jatkamista. Vaaleissa kansan selvä tahto oli, että vallan painopiste siirtyisi SDP:sta keskustan ja kokoomuksen suuntaan. Siksi pidimme loppuun saakka kiinni vaihtoehdoista, jotka merkitsisivät SDP:n ylivallan kaventumista.

Ainakaan tähänastiset presidentti Koiviston julkiset selitykset eivät ole antaneet valaistusta oleellisiin hänen toimintaansa koskeviin kysymyksiin. Ehkä saamme vielä uusia perusteluja.

Näiden tietojen perusteella olisi vain yksi logiikka: sosialidemokraattinen presidentti käytti valtaoikeuksiaan mitätöidäkseen kansan vaaleissa ilmaiseman tahdon ja vahvistaakseen tappion kärsineen SDP:n asemaa. Tapahtumien mahdollisia yhteyksiä ensi vuoden presidentinvaaleihin jokainen voi pohtia omassa mielessään.

Paavo Väyrynen»

En kuitenkaan julkaissut tätä artikkelia. Totesin, ettei silloisessa ilmapiirissä ollut viisasta jatkaa julkista väittelyä presidentin kanssa. Osa artikkeliin sisältyneistä argumenteista tuli myöhemmin eri yhteyksissä julkisuuteen.

Keväällä 1987 olin vakuuttunut siitä, että presidentti Mauno Koivisto oli pääsyyllinen syntyneeseen hallitusratkaisuun. Myöhemmin olen epäillyt näin yksioikoista tulkintaa.

Holkerin hallituksen muodostamisessa oli kolme avainhenkilöä: Harri Holkeri, Mauno Koivisto ja Kalevi Sorsa. Jokainen heistä oli välttämätön tämän ratkaisun syntymiseen.

Harri Holkeri oli ainoa kokoomuslainen, jolla puolueen johto ja koko puoluekin voitiin jyrätä yli. Holkeri oli kuitenkin ennen muuta muiden tahdon toteuttaja — hän ei ollut merkittävä itsenäinen toimija.

Mauno Koiviston osuus oli tärkein. Vain hän saattoi sivuuttaa keskiryhmien ja kokoomuksen — eduskunnan enemmistön — tahdon poimimalla selvitysmiehen ja hallituksen muodostajan eduskunnan ulkopuolelta. Jos Koivisto olisi noudattanut parlamentarismin periaatteita ja antanut tunnustelutehtävän eduskunnan puhemiehelle, lopputuloksena olisi ollut toisenlainen hallitus.

Jälkikäteen olen ollut omissa arvioissani valmis keventämään Koiviston vastuuta ja vastaavasti lisäämään Sorsan vastuuta tästäratkaisusta.

Sorsa oli tottunut 1970-luvulla mahtiasemaan, jota hän ei ollut kyennyt enää 1980-luvulla saavuttamaan. Asema presidenttipuolueena vuodesta 1982 lähden ei palauttanut 1970-luvun kulta-aikoja. Jo vuodenvaihteessa 1983−84 Sorsa uhkaili minua kovilla kohtaloilla, kun en ollut riittävän nöyrä hänen edessään. Syrjäyttämällä keskustapuolue hallituksesta ja ottamalla kokoomus meidän tilallemme Sorsa laski vahvistavansa sosialidemokraattien asemaa ja omaa vaikutusvaltaansa. Tässä hän pääsi tavoitteeseensa — joksikin aikaa.

Presidentinvaaleilla oli oma osuutensa kevään 1987 tapahtumissa, vuoden 1994 presidentinvaaleilla. Koiviston asema oli niin vahva, ettei hänen olisi ollut tarpeen taktikoida minua sivuun hallituksesta — mutta hänenkin pirtaansa tämä ratkaisu sopi. Sorsa halusi luoda SDP:n ja kokoomuksen akselin edesauttaakseen omia pyrkimyksiään seuraavassa koetoksessa. Yhteistyöstä piti tulla pitkäaikainen kuvio, jonka osana olisi Sorsan presidenttiys.

Näin jälkikäteen on myönnettävä, että Koivisto saattoi kokea ja ajatella juuri niinkuin hän puheissaan 30.4.1987 sanoi — että hänellä ei ollutkaan ollut mitään muita motiiveja ja tavoitteita kuin ne mitkä hän toi julki.

Jos näin oli, hänet oli kyetty provosoimaan siten, että hän toteutti provosoijien tarkoitusperiä. Ehkä saamme tämän joskus tietää.

Holkerin, Koiviston ja Sorsan toiminnan lopputulos oli joka tapauksessa se, että eduskuntavaalien tulos mitätöitiin. Vaaleja edeltänyt asetelma oli selkeä ja vaalien tulos kiistaton.

Keskiryhmät ja kokoomus hakivat kansalta valtakirjaa politiikan suunnan muuttamiseksi sosialidemokraattisesta porvarilliseen suuntaan. Hallitusratkaisu johti päinvastaiseen tulokseen.

Keskiryhmät ja kokoomus pyrkivät muuttamaan talouspolitiikan suuntaa siten, että kansantaloutemme pohja vahvistuisi. Hallitusratkaisu johti päinvastaiseen tulokseen.

VAIKEUKSIEN KAUTTA VOITTOON

Vaikka olin ennakkoon aavistanut, kuinka eduskuntavaalien jälkeen kävisi, koin Holkerin hallituksen muodostamisen raskaana iskuna.

Olin keskustapuolueen puheenjohtajana joutunut vuosikausien ajan kamppailemaan sosialidemokraattien kanssa Suomen kehityksen suunnasta. Vuodesta 1979 alkaen olimme saaneet aikaan heidän kanssaan tasavertaisen yhteistyösuhteen. Tämä näkyi myös tuloksissa. Saimme aikaan muun muassa lakisääteisen lasten kotihoidontuen, vähimmäiseläkeuudistuksen, aluepolitiikan historiallisen kompromissin ja useita päätöksiä pienyritystoiminnan edistämiseksi.

Olin joutunut kokemaan hyvin karuina valtapolitiikan kielteiset puolet. Sosialidemokraateilla oli ja on edelleen vahva ote keskeisiin tiedotusvälineisiin. Poliittisen elämän tapahtumat tulkittiin yleensä heidän ehdoillaan. Omia tavoitteita ajaessaan keskusta leimautui merkilliseksi rettelöitsijäksi. Jos esillä ollut asia oli meille edullinen, meitä arvosteltiin menettelytavoista. Pahimmat iskut — myös ilkeästi henkilöön käyvät — sai vastaanottaa puolueen puheenjohtaja.

Tähän liittyivät myös lähestyvät presidentinvaalit. Siitä alkaen kun keskustapuolue oli sääntöjensä mukaisessa järjestyksessä asettanut minut ehdokkaakseen, sain osakseni erityiskohtelun: olin luvallista riistaa kaikille. Tämän vuoksi muun muassa käytiin kampanjaa, jonka mukaan minua ei voitaisi nimittää pääministeriksi. Minua käsiteltiin pääministeriehdokkaana jo hyvissä ajoin ennen vaaleja, vaikka puolue asetti ehdokkaansa pääministeriksi vasta vaalien jälkeen.

Vahvasta markasta kalliiseen markkaan

Seurasin raskain mielin hallitusneuvotteluja. Hallitukseen pääsystä innostunut kokoomus antoi sosialidemokraateille kaiken periksi. Ohjelma oli melko väljä, mutta SDP:n vaatimuksesta sitä täydennettiin kassakaappisopimuksilla. Hallituksen avainpaikat tulivat sosialidemokraattien käsiin.

Kokoomus oli valmis hyväksymään SDP:n ehdotukset useissa asioissa, joissa keskustapuolue oli sinnikkäästi puolustanut eduskunnan ei-sosialistisen enemmistön yhteistä kantaa. Pahinta oli se, ettei talouspolitiikan suuntaa saatu korjatuksi, vaan se muuttui aikaisempaa huonommaksi. Alusta pitäen saatoin ennustaa, että valittu talouspolitiikan linja johtaa Suomen suuriin taloudellisiin vaikeuksiin.

Uudessa hallituksessa tultaisiin tuhoamaan paljon sellaista, mitä olimme saaneet suurin uhrauksin aikaan. Uusi hallitus tulisi viemään Suomen kehitystä monessa suhteessa päinvastaiseen suuntaan kuin mihin keskusta olisi halunnut Suomea kehittää.

Olin katkera ja masentunut. Mutta tästäkin laakson pohjasta oli noustava.

Työ oli tässäkin tilanteessa parasta terapiaa. Edessäni oli välittömästi kaksi tärkeää projektia: presidentinvaalit ja tieteellinen työ väitöskirjan parissa. Niiden jälkeen paneuduin kaikin voimin oppositiopolitiikan johtamiseen. Keskityin erityisesti talouspolitiikkaan, ulkopolitiikkaan ja valtiosäännön uudistamiseen. Koko vaalikauden ajan toimintaani varjosti ongelmallinen ja minulle vaikeasti ymmärrettävä suhteeni presidentti Mauno Koivistoon.

Ensiksi minun oli kuitenkin päätettävä, kuinka osallistuisin oppositiopolitiikan muotoilemiseen ja sen johtamiseen. Oppositiojohtajan asema sopi huonosti yhteen presidenttiehdokkuuden kanssa. Siksi päätin jättäytyä presidentinvaaleihin saakka päivänpolitiikan ulkopuolelle — siitä tulisivat huolehtimaan puoluesihteeri ja varapuheenjohtajat. Ilmoitin tästä 21.5.1987 järjestetyssä puoluehallituksen ja eduskuntaryhmän yhteiskokouksessa.

Minun panoksekseni tässä vaiheessa jäi se, että pidin tälle yhteiskokoukselle puheen oppositiopolitiikkamme linjasta. Esitin sen ennustuksen, että Holkerin »rakennemuutoshallituksen» politiikka tulee olemaan samankaltaista kuin 1960-luvun lopun politiikka:

»Rakennepolitiikan ote tulee olemaan sosialidemokraattinen. Mutta tälläkään kertaa ei mitään tulla sosialisoimaan: hallitus on oikeiston ja oikeistososialidemokraattien liitto. Nytkin rakennemuutos aiotaan viedä läpi oikeistolaista talouspolitiikkaa toteuttaen.»

Myös sosiaalipolitiikan ennustin olevan oikeistolaista, vähäosaisista piittaamatonta.

Pääsanoma oli kuitenkin se, että hallituksen talouspoliittinen linja oli väärä. Esitin ennustuksen siitä, mihin se johtaisi:

»Alkutahdeista lähtien marssi Holkein hallitukseen käynnistyi Vahvan markan merkeissä. Edellisen hallituksen pääministeri vaati seuraavaan hallitukseen pyrkiviä puolueita julistautumaan sekä vakaan että vahvan markan puolustajiksi. Keskiryhmät ilmoittautuivat vaaliohjelmassaan vakaan markan — matalan inflaation ja vakaiden valuuttakurssien — kannattajiksi. Tämä ei riittänyt. Piti kannattaa vahvaa, vaihtoarvoltaan korkeaa markkaa.

Kun Suomen inflaatiovauhti on viime vuosina ylittänyt tärkeimpien kilpailijamaiden inflaation, on markka yliarvostettu — maamme hintakilpailukyky ei ole riittävän vahva. Kun markka on yliarvostettu, on korko pidettävä korkealla. Suomen Pankki on valmis alentamaan korkoa, jos hallitus noudattaa hyvin tiukkaa finanssipolitiikkaa ja jos saadaan aikaan taloutta tehokkaasti vakauttavat tuloratkaisut. Korko siis alenee, jos inflaatio saadaan hitaammaksi kuin kilpailijamaissa, jolloin hintakilpailukyky vahvistuu ja luottamus markkaan lujittuu. Ellei tässä onnistuta, kasvaa epäsuhde markan ja muiden valuuttojen välillä, hintakilpailukykymme heikkenee edelleen ja korkotaso säilyy korkeana.

Ellei hallitus onnistu finanssi- ja tulopolitiikassaan todella hyvin, on sen politiikka ’kalliin markan’ politiikka, raakaa oikeistolaista talouspolitiikkaa, joka jyrkentää rakennemuutoksia, ja lisää työttömyyttä. Heikon kilpailukyvyn ja kannattavuuden sekä korkean korkotason vuoksi yritykset eivät kykene tällöin kunnollisesti uusiutumaan tietoyhteiskunnan edellyttämällä tavalla. Ne eivät kykene sijoittamaan riittävästi koulutukseen, tutkimustoimintaan ja tuotekehitykseen. Investoinnit uusiin työpaikkoihin jäävät tällöin liian vähäisiksi. Korkea korko ja tuotannollisten investointien heikko kannattavuus houkuttelevat pääomat keinotteluun kasinotaloudessa.»

»Väyrysen luovuttava presidenttiehdokkuudesta»

Presidenttikeskustelun alkutahteja löi sanomalehti Keskisuomalaisen nimimerkki »Kunto Kalpa». Se katsoi, että minun persoonaani oli ladattu ongelmia, joista keskustan olisi irtaannuttava. Nimimerkin mukaan olin »samassa henkisessä pattiasemassa kuin Väinö Tanner oli 1950-luvun lopulla». Kalpa ehdotti, että luopuisin presidenttiehdokkuudesta ja keskustan puolueet etsisivät yhteisen ehdokkaan.

Kunto Kalpa ei ollut ainoa, joka ehdotteli presidenttiehdokkaan vaihtamista. Vauhtia näille puheille antoi se, että mielipidetutkimukset osoittivat minulle vain 3−5 prosentin kannatusta.

Hallituksen muodostamisen jälkeinen julkisuus oli minun ja keskustapuolueen kannalta aivan mahdotonta. Olimme toimineet avoimesti ja kansanvaltaisesta Meidät oli syrjäytetty hallituksesta kovin ottein ja arveluttavin keinoin. Eduskunnan enemmistön tahto oli mitätöity. Oli tehty vallankaappaus.

Lehdistö kuitenkin ampui keskustaa ja Väyrystä. Vallan kaapanneet olivat sankareita, jotka olivat pelastaneet Suomen. Suominen, Väyrynen, Taxell ja Almgren leimattiin juonittelijoiksi. Kuitenkin olimme kukin toimineet sillä valtakirjalla, jonka olimme omalta puolueeltamme kansanvallan periaatteiden mukaisesti saaneet. Holkerin valtakirjaa ei kyselty.

Toukokuussa 1987 pohdin perusteellisesti sitäkin mahdollisuutta, että luopuisin ehdokkuudesta. Mutta en pohtinut pitkään. Tajusin heti, kuinka helppoa saattaisi olla kääntää hallitusneuvotteluissa koettu tappio menestykseksi presidentinvaaleissa. Holkerin hallituksen kokoonpano, ohjelma ja sen toiminnasta saadut ensimmäiset kokemukset vahvistivat tätä käsitystä.

Olin jälleen kerran tilanteessa, jossa oli purtava hammasta ja taisteltava. Päätin näyttää niille.

Lähimpien tukijoitteni kanssa ryhdyin suunnittelemaan vaalitoimintaa. Kesä menisi hiljaiselon merkeissä. Elokuussa järjestettäisiin Oulussa suurtapahtuma, joka olisi vaalien lähtölaukaus. Siitä lähtien kiertäisin ahkerasti kansan parissa. Pääteemani olisi ulkopolitiikka, jonka johtaminen on presidentin tärkein tehtävä.

Kun vaalityö alkoi vasta syksyllä, saatoin keskittyä alkukesästä tieteelliseen työhön. Kirjoitin muutamassa viikossa alustavan luonnoksen lisensiaattityökseni, joka käsitteli Suomen ulkopoliittista doktriinia. Kun pääsin näin hyvään alkuun, päätin tiivistää tahtia saadakseni valtiotieteen lisensiaatin tutkinnon valmiiksi jo ennen presidentinvaaleja. Tämä onnistuikin, mutta vaaliasiakirjoissa oppiarvoni oli edelleen valtiotieteen kandidaatti.

Keskikesän vietin perheeni kanssa Keminmaalla. Keräsin voimia ja kokosin itseäni.

Olimme Keminmaalla, kun äitini joutui hoidettavaksi terveyskeskukseen. Hän oli ollut jo pitkään sairaana, mutta isä oli pystynyt hoitamaan häntä kotona. Nyt tarvittiin sairaalahoitoa.

Siltä matkalta äiti ei enää palannut.

Juuri ennen kuolemaansa äiti ehti täyttää 70 vuotta. Syntymäpäivät olivat lämmin perhetapahtuma, johon läheiset sukulaiset ja ystävät ottivat osaa. Siinä tilaisuudessa äiti tavallaan hyvästeli heidät.

Äidin poismeno ei tullut yllättäen. Hän oli ollut jo pitkään sairaalloinen, viime vuodet hyvin sairas.

Ajattelin, että hänen oli ehkä hyväkin päästä pois tästä pahasta maailmasta. Tiesin, että hän oli kärsinyt niistä iskuista, joita minä olin saanut työni vuoksi vastaanottaa.

Äitini kuolema syvensi sitä henkistä murrosta, jossa vähän yli 40-vuotiaana olin. Tuossa iässä omat lapset aikuistuvat, vanhemmat vanhenevat ja kuolevat. Silloin itse kukin vihdoinkin huomaa lähestyvänsä omaa vanhuuttaan ja oman tiensä päätä. Silloin jokainen joutuu pohtimaan elämänsä tarkoitusta ja omaa tulevaisuuttaan.

Tässä mielentilassa pohdin edessäni ollutta vaalitilannetta. Tässä mielentilassa ajatuksissani oli tavallista enemmän syvyyttä ja tulevaisuuteen suuntaavaa otetta. Tämä heijastui erityisesti Oulun suurtapahtumassa pitämässäni puheessa.

Elokuulla ilmestyi Suomenmaassa Seppo Niemelän Keminmaalla tekemä haastattelu, jossa kerrottiin, että »Paavo Väyrynen lähtee syksyyn päättäväisempänä kuin koskaan». Jutussa kerrottiin juuristani Keminmaalla — niistä Seppo Niemelä kirjoitti myöhemmin myös »Paavon aika»-nimisessä kirjassaan. Haastattelussa epäilin, mahdammeko saada riittävästi väkeä Oulun suurjuhlaan.

»Suuri isänmaallinen juhla»

Oulun suurtapahtuma onnistui yli odotusten. Tilaisuuteen osallistui lähes 10 000 ihmistä. Keskustapuolueen väki oli päättänyt jälleen kerran ryhtyä puolustustaisteluun. Presidentinvaaleissa meillä oli ensimmäinen mahdollisuutemme vastaiskuun. Helsingin Sanomienkin uutisoinnissa Oulun suurtapahtumaa luonnehdittiin suureksi isänmaalliseksi juhlaksi.

Pidin juhlapuheen. Puhuin Suomen tulevaisuudesta, Suomen suunnasta. Aloitin edellisen kevään tapahtumista:

»Maassamme eletään jälleen syvällisen murroksen aikaa. Nyt tarvitsemmekin erityisen kipeästi elävää ja voimakasta keskustelua maamme tulevaisuudesta. Nyt tehtävät tai tekemättä jäävät päätökset vaikuttavat syvällisesti paitsi meidän itsemme, myös lastemme ja tulevien sukupolvien elämään. Suomen kansan tulisi voida tehdä tietoinen valinta tulevaisuuden vaihtoehtojen välillä.

Kysymys on suomalaisen kansanvallan kypsymisestä ja syvenemisestä. Päätöksiä ei tule tehdä kabinettien hämärässä kansan katseiden ulottumattomissa. Vaikeistakin asioista on rohjettava käydä avointa keskustelua. Kansalaisilla on oikeus tietää mitä maassa tapahtuu ja oikeus vaikuttaa omaan tulevaisuuteensa. Päättäjien ja valitsijoiden tulee olla jatkuvassa vuorovaikutuksessa keskenään. On siirryttävä avoimen ja keskustelevan kansanvallan aikaan.»

»On yllättävää, että kevään tapahtumat ovat toistaiseksi herättäneet niin vähän julkista keskustelua. Kysymyshän on kansanvaltaisen järjestelmämme toimintaperiaatteita ajatellen hyvin merkittävistä ilmiöistä. Parlamentarismin kannalta katsoen tapahtunut hakee vertaansa maamme poliittisessa historiassa. Toinen suuri kysymys koskee politiikan moraalia. Eivätkö Suomen kansan kansallishyveet, rehellisyys ja sanassa pysyminen ole enää puolustamisen arvoisia? Ainakaan sanansa syömisestä ja sopimuksen rikkomisesta ei tulisi tehdä hyvettä, kuten nyt näyttää osittain tapahtuneen. Ehkä näistäkin asioista vielä joskus puhutaan ja kirjoitetaan.

Hallitusratkaisun yksi valitettavista seurauksista on, että se uhkaa tukahduttaa keskustelun Suomen tulevaisuudesta. Hallituksella ei ole selvää yhteistä näkemystä siitä, millaista Suomea se pyrkii rakentamaan. Hallitus luonnehtii itseään ’palkansaajahallitukseksi’ tai ’rakennemuutoshallitukseksi’. Ikäänkuin kaikilla palkansaajilla olisi samat yhteiskunnalliset arvostukset, ihanteet ja tavoitteet. Ikäänkuin olisimme rakennemuutoksen ahtaassa putkessa, vailla vaihtoehtoja, ilman omaa tahtoa.»

»On kansalaisten ja kansanvallan aliarvioimista käsitellä Suomea tahdottomana ajopuuna. Suomi on itsenäinen maa, joka voi ja jonka tulee tehdä tietoisia valintoja omasta tulevaisuudestaan. Erityisen tärkeää tämä on ulkopolitiikassa, päätettäessä Suomen asemasta kansainvälistyvässä ja yhdentyvässä maailmassa. Mutta tärkeää on myös se, että määräämme itse, omien kansallisten ihanteittemme pohjalta sisäisen kehityksemme suunnan.

Yhteisymmärrys, konsensus, on ollut ja on arvokaspiirre Suomen poliittisessa elämässä. Aito, kestävä yhteisymmärrys ei voi kuitenkaan syntyä ulkoa- ja ylhäältäpäin pakotettuna yksimielisyytenä. Se voidaan saada aikaan vain avoimen keskustelun ja kansanvaltaisen päätöksenteon kautta. Kun ensi tammikuun vaaleihin asetetut presidenttiehdokkaat edustavat poliittisen elämämme tärkeimpiä aatesuuntia, tarjoavat edessä olevat kuukaudet erinomaisen tilaisuuden keskusteluun Suomen suunnasta ja uuden, kestävän konsensuksen etsimiseen.»

Puhuin voimakkaasti Suomen itsenäisyydestä, elimme itsenäisyytemme 70. juhlavuotta. Puhuin Suomen poliittisesta, taloudellisesta, sivistyksellisestä ja henkisestä itsenäisyydestä. Torjuin sen ajatuksen, että olisi vain yksi rakennemuutos, jonka kaikki maat samanlaisena läpikäyvät. Korostin, että »kullakin maalla voi ja tulee olla oma kansallinen linjansa». Kysymysten muodossa kritisoin Holkerin hallituksen rakennemuutospolitiikkaa ja jatkoin:

»Rakennemuutoksen toteuttajat ottavat itse asiassa mallia siitä, mistä muualla ollaan jo luopumassa. Monissa pitkälle teollistuneissa maissa on jo esitetty samoja kysymyksiä, joita olen tässä esittänyt. Ja suuntaa ollaan jo muuttamassa. Se mitä Suomessa markkinoidaan nyt edistyksellisenä onkin jo monessa suhteessa vanhoillista.

Eikä tässä ole mitään merkillistä. Suomen kansallinen linja on ollut ihmisen ja luonnon kannalta katsoen hyvä. Ihmisen ja luonnon realiteetit pakottavat muualla maailmassa etsimään ratkaisumalleja suomalaiselta suunnalta. Ja uusi tekniikka antaa tähän ennen näkemättömät mahdollisuudet.

Älkäämme siis tehkö niitä virheitä, jotka muut ovat tehneet, vaan rakentakaamme maastamme entistä omaleimaisempi ja samalla parempi. Muut ottakoot oppia meistä.»

Huipensin puheeni vetoomukseen sankalle kuulijakunnalleni:

»Olen poliitikko. Kansan edustaja. Luottamusmies.

Tässä seison teidän edessänne sellaisena kuin olen, sellaisena kuin te, jotka minut parhaiten tunnette, olette oppineet minut tuntemaan. Tiedätte ajatukseni ja linjani. Tunnette voimani ja heikkouteni.

Viime kesänä päätitte asettaa minut ehdokkaaksenne maan korkeimpaan poliittiseen luottamustehtävään. Tämä ehdokkuus on minulle suuri kunnia, se on — kuten Urho Kekkonen sanoi vuonna 1949 — arvokkain luottamuksen osoitus, minkä puolue voi kenellekään antaa. Yritän olla tämän luottamuksen arvoinen.

Tehkäämme presidentinvaaleista tapahtuma, jossa suomalainen kansanvalta toimii parhaimmillaan. Käykäämme avoin ja asiallinen, rohkeasti Suomen tulevaisuuteen painottuva vaalitaistelu.

Politiikka on tahdon asia. Meillä ihmisillä on kullakin omat arvomme, asenteemme ja tavoitteemme. Kun riittävän moni samoin ajatteleva ryhtyy yhteistyöhön, syntyy mahtava voima, joka muuttaa todellisuutta, joka muuttaa tulevaisuuden paremmaksi. Siksi sanon: kun uskomme oman asiamme oikeutukseen ja kun luotamme lujasti toisiimme, viemme Suomen asian voittoon.»

Eeva Kuuskoski-Vikatmaa jättäytyy sivuun

Syyskuun 2. päivänä — 41. syntymäpäivänäni — julkisuuteen kerrottiin, että tukiryhmääni vetää Esko Aho ja kansalaisvaltuuskuntaa Paula Tuomikoski. Kampanjapäälliköksi oli valittu Lassi Jaakkola. Tässä yhteydessä pankinjohtaja Esko Ollila ilmoitti ryhtyvänsä valitsijamiesehdokkaaksi. Tiedotusvälineille kerrottiin, että ehdokkaan jalkautuminen alkaa Helsingistä 14. syyskuuta.

Paria viikkoa myöhemmin sain kokea ikävän yllätyksen: Eeva Kuuskoski-Vikatmaa ilmoitti, että hän ei ole käytettävissä minun valitsijamiesehdokkaanani. Hän ilmoitti minulle päätöksestään 14.9. — samana päivänä, jolloin vaalitoimintani alkoi. Seuraavana päivänä hän antoi asiasta tiedotteen:

»Perusteellisen harkinnan jälkeen olen päätynyt siihen, etten ole käytettävissä asetettaessa tammi-helmikuussa pidettäviin tasavallan presidentin vaaliin valitsijamiesehdokkaita. Olen ilmoittanut tänään päätökseni tukiryhmälleni. Tietysti jatkan työtäni keskustalaisena kansanedustajana.»

Mitään muuta selitystä Eeva ei antanut. Hänen ratkaisuaan oli vaikea ymmärtää. Hän oli aikoinaan katsonut voivansa tulla keskustapuolueen jäseneksi vasta sen jälkeen kun minut oli valittu Johannes Virolaisen asemesta keskustapuolueen puheenjohtajaksi. Tästä huolimatta hän oli valmis Virolaisen valitsijamiesehdokkaaksi vuonna 1981. Nyt hän ei katsonut voivansa tukea minun vaalityötäni ja valintaani.

Saatoin ymmärtää Eeva Kuuskoski-Vikatmaan vedon vain yhdellä tavalla. Hän laski, että minä epäonnistun presidentinvaaleissa surkeasti. Hän laski, että hän voisi etäisyyttä ottamalla rakentaa omaa uraansa. Eevan veto perustui valtapoliittiseen laskelmointiin. Hän laski väärin ja epäonnistui. Sama toistui keväällä 1992.

Samalla viikolla julkisuuteen tuli myös hyvin myönteinen uutinen: Väyrysen kannattajat RKP:ssa olivat järjestäytyneet professori Jan-Magnus Janssonin johdolla. Tukiryhmän varapuheenjohtajaksi valittiin RKP:n varapuheenjohtaja, kansanedustaja Hakan Malm. Mukana oli vahva joukko keskustaan lukeutuvia puolueen jäseniä. Heille presidentinvaalit olivat ensi sijassa aatteellinen ja linjakysymys.

Kampanja ruotsinkielisillä alueilla onnistui erittäin hyvin. Sain läheisen kosketuksen maamme ruotsinkieliseen vähemmistöön. Varsinkin Pohjanmaalla tapasin ihmisiä, jotka olivat keskustalaisessa aatteellisuudessaan yhtä väkeviä kuin keskustapuolueen kenttäväen parhaimmisto.

Valintaani tukivat arvokkaalla tavalla myös Suomen kristillisen liiton edustajat ja monet vihreät.

Paavo Väyrysen suunta Suomelle

Otin ensimmäiseksi teemakseni kansainvälisen ympäristöyhteistyön. Olin jo ulkoministerinä pyrkinyt kohottamaan ympäristöasiat kansainvälisen politiikan ja Suomen oman ulkopolitiikan keskeiseksi kysymykseksi. Juuri ennen eduskuntavaaleja olin pitänyt Bonnissa tärkeän puheen, joka ei ollut kuitenkaan saanut osakseen ansaitsemaansa julkista huomiota. Palasin asiaan keskustanuorten suvijuhlilla Torniossa kesäkuun alussa:

»Näiden todella huolestuttavien näkymien valossa esitin Bonnissa viime helmikuussa pitämässäni puheessa, ettäympäristönsuojelu olisi nostettava aseidenriisunnan rinnalle keskeisen tärkeäksi kansainvälisen politiikanalueeksi. Vertasin puheessani naita kahta kansainvälisen politiikan kysymystä toteamalla, että ydinsodan kautta toteutuvan katastrofin todennäköisyys on hyvin pieni, mutta sen aiheuttama tuho totaalinen, kun taas yhä vakavampiin ympäristökatastrofeihin ajaudutaan vääjäämättä, ellei toimintaan niiden torjumiseksi ryhdytä heti.

Samalla kun ponnisteluja aseidenriisunnan puolesta jatketaan, on tärkeää oleellisesti tehostaa ympäristönsuojelua. Kansainvälinen yhteistyö elinympäristömme suojelemiseksi on nostettava ympäristöviranomaisten tasolta hallitusten tasolle, niiden keskeiseksi tavoitteeksi.

Suomen ulkopolitiikalle kansainvälinen ympäristönsuojeluyhteistyö tarjoaa haastavan ja tärkeän toiminta-alueen — sille tulee antaa keskeinen asema Suomen ulkopolitiikan kokonaisuudessa. Kansainvälinen ympäristönsuojelukin on työtä Suomen kansan turvallisuuden ja hyvinvoinnin puolesta. Ympäristöalan yhteistyössä − toisin kuin keskeisissä aseidenriisuntaneuvotteluissa − Suomi on itse osapuoli ja osanottaja. Työtämme edesauttaa sekin, että olemme päässeet ympäristökysymyksissä hyvään yhteistyöhön muiden Pohjoismaiden kanssa. Kansainvälinen ympäristönsuojelukin on alue, jolla Suomi voi käyttää puolueettomuuspolitiikalla itselleen luomansa suotuisan aseman koko kansainvälisen yhteisön hyödyksi.

Suomi on jo tähän mennessä ollut yhdessä muiden Pohjoismaiden kanssa kansainvälisen ympäristönsuojelun aktiivisimpia edistäjiä. Tähän mennessä ympäristökysymyksiä on käsitelty lähinnä ympäristöviranomaisten tasolla. Mutta jo vuodesta 1978 lähtien olemmenostaneet ympäristökysymykset voimakkaasti esiin ulkoministeritasolla useissa Suomen puheenvuoroissa YK:n yleiskokousten istunnoissa. ETYK:in Wienin seurantakokouksen valmistelujen yhteydessä Suomi otti esiin ajatuksen ympäristöalan seurantatapahtuman järjestämisestä. Tästä ja eräistä muista ympäristöalan yhteistyöideoista Pohjoismaat ovat jättäneet aloitteita Wienin seurantakokouksessa yhdessä pohdittaviksi. Pohjoismaiden ulkoministereiden viimeisessä kokouksessa sovittiin, että syksyn kokouksessa käsitellään ympäristöalan kansainvälistä yhteistyötä ja Pohjoismaiden mahdollisuuksia tehostaa toimintaansa tällä alalla.

Pohjoismaiden tulisi mielestäni laatia yhteinen strategia kansainvälisen ympäristönsuojeluyhteistyön tehostamiseksi eri foorumeilla. Järjestelmällinen toiminta ETYK:n, ECE:n, OECD.n ja maailmanlaajuisesti koko YK-järjestelmän puitteissa voi tuottaa nopeasti hyviä tuloksia, sillä tietoisuus ympäristöongelmien vakavuudesta on nopeasti leviämässä.»

Tämä puheeni ei saanut sanottavaa julkisuutta. Samoin kävi muille mielestäni tärkeille puheille, joita pidin alkusyksystä 1987.

Lokakuun puolivälissä tartuin pääsihteeri Mihail Gorbatshovin Muurmanskissa pitämään puheeseen. Esitin siitä tuoreeltaan omat kommenttini:

»Pääsihteeri Gorbatshovin puhe avaa kokonaan uuden näkökulman, ’pohjoisnapa-näkökulman’, kansainväliseen yhteistyöhön. Meidän ei tule antaa yleisesti käytetyn karttaprojektion johtaa siihen harhaan, että tarkastelisimme maailmaa vain päiväntasaajan näkökulmasta.

Etenkin Suomessa, maailman arktisimmassa maassa, tulisi aina muistaa, miltä ympäristömme näyttää pohjoisnapa-näkökulmasta katsoen.

Pohjoisnapa-näkökulma voisi olla uusi ulottuvuus myös ETYK-yhteistyössä. ETYK:in puitteissa on tähän mennessä jo erikseen paneuduttu Välimeren yhteistyökysymyksiin, jolloin myös ETYK:iin kuulumattomia maita on ollut mukana. Miksi ei ETYK:in piirissä voitaisi hyvinkin keskeisenä kysymyksenä käsitellä Arktiksen yhteistyötä, joka ETYK:in osanottajamaista koskee käytännössä vain Pohjoismaita, Kanadaa, Neuvostoliittoa ja Yhdysvaltoja? Pohjoiset merialueethan ovat ETYK-maiden ’sisämeri’, ’arktinen välimeri’. ETYK olisi valmis foorumi mm. niiden monien yhteistyöehdotusten käsittelemiseen, jotka pääsihteeri Gorbatshov puheessaan esitti. Tätä ajatusta sietäisi Suomen hallituksen mielestäni perusteellisesti tutkia.»

Tämäkään puhe ei ylittänyt uutiskynnystä. Oli johtopäätösten aika. Olin turhaan yrittänyt saada ajatuksille ja tavoitteilleni julkisuutta helsinkiläisissä tiedotusvälineissä. Tällä tiellä oli turha jatkaa.

Vastavoimaksi Holkerin hallitukselle

Keskityin entistä enemmän maakuntatilaisuuksiin ja pyrin saamaan niiden kautta alueellista ja paikallista julkisuutta. Tämä onnistui hyvin.

Lisäksi aloin myöhemmin syksyllä tarttua aiheisiin, joihin liittyi poliittista latausta. Palasin kevään hallitusratkaisuun. Loin vaihtoehtoa Holkerin hallituksen politiikalle välttäen kuitenkin edelleen päivänpolitiikan kiistakysymyksiä.

Yksi otollinen tilaisuus edellisen kevään hallitusratkaisun ruotimiseen oli ruotsalaisille toimittajille Hanasaaressa marraskuussa 1987 järjestetty seminaari. Kiittelin omassa alustuksessani niitä periaatteita, joita Urho Kekkonen oli hallitusratkaisuissa noudattanut. Korostin, ettei Kekkonen koskaan estänyt eduskunnan enemmistön tahdon toteutumista hallitusta muodostettaessa. Koiviston menettelyä en kiitellyt:

»Presidentti Mauno Koiviston toiminta poikkesi selvästi niistä periaatteista, joita Urho Kekkonen presidenttinä ollessaan noudatti. Presidentti Koiviston toiminta vaikutti ratkaisevasti lopputulokseen. Presidentti ryhtyi henkilökohtaisesti torjumaan laajapohjaista hallitusvaihtoehtoa. Vastoin vallitsevaa käytäntöä hän sivuutti eduskunnan puhemiehen hallitusneuvotteluissa ja käytti neuvottelujen vetäjänä eduskunnan ulkopuolisia voimia, mikä esti eduskunnan enemmistön selvästi omaksuman yhteistyövaihtoehdon toteutumisen. Tämä kaikki johti punamultayhteistyön katkeamiseen ja siihen, että entistä laajempaan yhteistyöhön pyrkinyt keskustapuolue joutui oppositioon. Hallituksen muodostamisen jälkeen presidentti Koivisto ilmoitti, ettei hallituksen ole tarpeen jättää eronpyyntöä presidentinvaalien jälkeen.

Kun mukanaolo hallituksen muodostamisessa on presidentin tärkein sisäpoliittinen valtaoikeus, olisi mielestäni välttämätöntä, että kaikki presidenttiehdokkaat tekisivät äänestäjille selkoa siitä, mitä periaatteita he aikovat noudattaa hallituksia muodostettaessa, jos heidät valitaan. Ennen muuta olisi arvokasta tietää, vastaako viime kevään toimintalinja Mauno Koiviston ja Harri Holkerin periaatteellista suhtautumista hallituksen muodostamiseen myös tulevaisuudessa.

Oma kantani on selvä. Edellä esittämäni keskeiset presidentti Kekkosen toimintaperiaatteet antavat mielestäni kestävän perustan tulevaisuudelle. Eduskunnalla tulee olla keskeinen asema hallitusta muodostettaessa. Mielestäni valtiosääntöön tulisi ottaa nykyistä selvemmät määräykset eduskunnan puhemiehen asemasta hallitusneuvotteluissa. Omalla toiminnallaan presidentin tulee mielestäni pyrkiä mahdollisimman laajapohjaisiin hallituksiin. Mitään puoluetta ei saa syrjiä. Hallitus tulee pyrkiä muodostamaan siten, että sen kokoonpano vastaa mahdollisimman hyvin vaalien tulosta ja puolueiden yhteistyötahoa. Vaalituloksesta riippumatta hallituksen tulee mielestäni edelleen jättää eronpyyntö myös presidentinvaalien jälkeen. Näitä periaatteita noudattaen tulee järjestelmäämme kehittää kansanvaltaisempaan, parlamentarismia korostavaan suuntaan.»

Käytin tilaisuutta hyväkseni ja esitin — juuri ennen Joensuun rakennemuutosseminaaria — arvion myös Holkerin hallituksen politiikasta:

»Nykyinen hallitussuuntaus on uhka Suomen tasapainoiselle kehitykselle. Se näyttää olevan piittaamaton Suomen taloudellisesta, sivistyksellisestä ja henkisestä itsenäisyydestä. Rakennemuutoksen nimissä Suomea pyritään kehittämään yhä enemmän suurten kapitalististen maiden mallin mukaan hävittäen Suomesta sen, mikä täällä on omaa ja arvokasta. Suomen selkärankaa murretaan.

Emme lepää ennen kuin suunta on saatu käännetyksi. Keskittymistä ja eriarvoisuutta lisäävät valtarakenteet on murrettava. Olen vakuuttunut siitä, että Suomen kansan laaja enemmistö pitää nykyistä kehityssuuntaa vahingollisena. Suomalaiset haluavat kehittää maastaan tasa-arvoisemman, kansanvaltaisemman, hajautetumman, inhimillisemmän ja luonnonmukaisemman maan — suomalaisemman Suomen.»

Toinen tärkeä julkisuusfoorumi oli marraskuun sääntömääräinen puoluevaltuuskunnan kokous. Sielläkin pitämässäni puheessa arvostelin hallituksen rakennemuutospolitiikkaa:

»Rakennemuutokseen voi suhtautua periaatteessa kolmella tavalla. Yhteiskunnan kehityksen voi jättää markkinavoimien ja etujärjestöjen vietäväksi, mikä johtaa keskittymiseen ja kasvavaan eriarvoisuuteen ihmisten välillä. Toinen vaihtoehto on se, että pyritään poliittisen päätöksenteon kautta vastustamaan näitä kielteisiä kehityssuuntia ja kehittämään yhteiskuntaa inhimilliseen ja luonnonmukaiseen suuntaan. Kolmas mahdollisuus on se, että poliittisella päätöksenteolla tuetaan ja nopeutetaan sitä kehitystä, jonka markkinavoimat ja etujärjestöpolitiikka saavat aikaan. Nykyinen hallitussuuntaus, ’hallitun rakennemuutoksen’ politiikka edustaa puhdaspiirteisesti tätä viimeksi mainittua vaihtoehtoa.»

Eduskunnan budjettikeskustelussa arvostelin hallitusta siitä, että se lisää eriarvoisuutta ja edistää alueellista keskittymistä:

»Rakennemuutoksen yhteydessä markkinavoimat ja etujärjestöjen vallankäyttö uhkaavat viedä Suomea yhä keskittyneempään ja eriarvoisempaan suuntaan. Hallituksen rakennemuutospolitiikka puolestaan johdonmukaisesti tukee näitä yhteiskunnan kehityssuuntia.

Sosiaalipolitiikassa hallitus on jäädyttänyt pienituloisimmille eläkeläisille, työttömille, kotiäideille ja opiskelijoille sekä pientä sairaus- ja äitiyspäivärahaa saaville ihmisille elintärkeän perusturvauudistuksen väittäen, ettei tähän noin neljä miljardia markkaa maksavaan uudistukseen löydy lähivuosina varoja. Samaan aikaan hallitus suunnittelee kymmenien miljardien markkojen uudelleenjakamista suurituloisia selvästi suosivan verouudistuksen yhteydessä.

Yritystoiminnassa hallitus vauhdittaa rakennemuutosta ’vahvan markan’talouspolitiikallaan. Markka on nyt vahva. Tämä on johtanut mittavaan vaihtotaseali- jäämään, minkä vuoksi korkotaso on korealla. Vahva, sekä ulkoisen vaihtoarvon että korkotason suhteen kallis markka kaataa heikkoja yrityksiä — rakennemuutos edistyy.

Palkansaajien verotuksen kiristyminen ensi vuonna on ilmeisesti johtamassa inflatoorisiin palkkaratkaisuihin, joten markka on vain kallistumassa. Pienyritysten asemaa vaikeuttaa lisäksi se, että sosiaaliturvamaksujen alentamisen linjalta on siirrytty maksujen korottamisen tielle. Suunnitelmat verotuksen ja työelämän uudistamiseksi aiheuttavat laajaa levottomuutta pienyrittäjien keskuudessa. Mitään pienyrityksille myönteistä ei ole tehty eikä tiettävästi ole tekeilläkään. Useaa pienyritystä kohtaavat kovat saneeraukset tai vararikko, lukuisia niiden työntekijöitä työttömyys — rakennemuutos edistyy.»

Vastasin puheessani myös pääministeri Harri Holkerille, joka oli syyttänyt keskustapuoluetta mustamaalaamisesta ja epätoivon levittämisestä maakuntiin:

»Kun olen sekä maakuntien että pääkaupunkiseudun ihmisten tuntoja tulkiten voimakkaasti varoittanut niistä koko maan ja kansan kannalta vakavista seurauksista, joihin hallituksen keskittämispolitiikka saattaa johtaa, on väitetty, että olisin lietsonut pessimismiä maakuntien ja maaseudun ihmisten keskuuteen. Tämä ei ole totta. Olen päinvastoin rohkaissut ihmisiä taistelemaan keskittämispyrkimyksiä vastaan. Varoittavat sanani ovat tähdänneet siihen, että politiikan suunta saataisiin muutetuksi ennenkuin on liian myöhäistä.

Vetoan vakavasti sosialidemokraatteihin ja kokoomukseen aluepolitiikan suunnan muuttamiseksi. Keskustapuolue on valmis neuvottelemaan ja sopimaan hallituksen kanssa tuntuvista toimenpiteistä, joilla Suomen alueellista kehitystä tasapainotetaan. Toimenpideohjelma voisi koostua sen kaltaisista toimenpiteistä, joita esitin Ostrobotnialla viime helmikuussa.

Työpaikkojen ja väestön vahingollinen keskittyminen pääkaupunkiseudulle on saatava pysäytetyksi. Keinoksi keskustapuolue on valmis hyväksymään esimerkiksi apulaiskaupunginjohtaja Erkki Tuomiojan esittämän ja puheenjohtaja Pertti Paasion kannattaman investointiveron. Muitakin keinoja olemme valmiit yhdessä harkitsemaan. Aluepolitiikkaa on joka tapauksessa yleisesti tehostettava.

Maakuntien uusiutuviin luonnonvaroihin perustuvat alueen väestön työllisyyden ja toimeentulon kannalta tärkeät hankkeet on toteutettava.»

Väyrynen ohittaa Holkerin

Loka-marraskuussa alkoi kampanjani toden teolla vaikuttaa. Lokakuun 15. päivänä Suomenmaa julkaisi laajan Pentti Mannisen tekemän haastattelun, jossa toimittaja kyseli ehdokkaan omia arvioita.

Olin tyytyväinen kampanjaani. Uskoin, että kannatukseni tulisi olemaan selvästi gallup-lukuja parempi. Nekin olivat kohonneet jo 11 prosenttiin eli yli kaksinkertaisiksi kesän aallonpohjaan verrattuna. Uskoni perustui siihen, että olin Mauno Koiviston ainoa todellinen haastaja. Tämä ei ollut vielä siinä vaiheessa selvinnyt koko kansalle.

Viikkoa myöhemmin tuli julkisuuteen tieto, että Väyrynen oli radion uutistoimituksen teettämässä mielipidetutkimuksessa ohittanut Holkerin. Molemmille oli mitattu 10 prosentin kannatus. Tämä tieto pimitettiin aluksi, mutta se tihkui kuitenkin julkisuuteen.

Muut pääehdokkaat — Mauno Koivisto ja Harri Holkeri — eivät antautuneet julkiseen vaalikeskusteluun. Molemmat aikoivat käydä vasta tammikuulla oman kampanjansa. Paasikivi-Seuran ja poliittisten toimittajien yhdistyksen 15.12.1987 järjestämä ehdokkaiden ensimmäinen yhteinen paneelikeskustelu ei paljon tilannetta parantanut. Ehdokkaat puhuivat toistensa ohi. Mauno Koivisto oli suurimman osan ajasta puolittain selin muihin ehdokkaisiin.

»Minua pilkanneet joutuivat häpeään»

Tammikuulla alkoi presidentinvaalien loppusuora. Tammikuun alussa koottiin Vantaalle yhteiseen »Tammikuun starttiin» kaikki valintaani tukevat valitsijamiesehdokkaat.

Pidin tilaisuudessa puheen, jossa oli voimakas filosofinen painotus. Lähtökohtani oli J. V. Snellmanin kansallisuusaate. Kytkin Suomen omaleimaisen kansallisen kehityksen meidän kansainvälisiin velvoitteisiimme.

Vaalien lähestyessä asetelmat selkiintyivät. Kaiken tapahtuneen jälkeen Harri Holkeri ei ollut uskottava vaihtoehto Mauno Koivistolle. Saatoin esiintyä ainoana vaihtoehtona silloiselle poliittiselle suuntaukselle. Kärjistin asetelmaa sanomalla, että tarjolla on lisäkseni »kolmen sortin sosialisteja», joista istuvaa presidenttiä tukee apupuolueena kokoomus.

Vaalien todellinen asetelma paljastui lopullisesti suuressa vaalikeskustelussa. Keskustelun loppupuolella Harri Holkeri ilmoitti, että hän kehottaisi omia valitsijamiehiään äänestämään toisella kierroksella sitä ehdokasta, joka olisi ensimmäisellä kierroksella saanut eniten ääniä — eli Koivistoa. Tämä Holkerin ilmoitus lisäsi loppuvaiheessa minun kannatustani.

Vaalien tulos oli minun kannaltani paras, mitä niissä oloissa oli mahdollista saavuttaa. Koivisto pettyi toiveissaan eikä saanut suoraan viittäkymmentä prosenttia äänistä. Minä sain yli 20 prosenttia äänistä, samoin minua kannattaneet valitsijamiesehdokkaat. Harri Holkeri jäi kolmanneksi 18 prosentin ääniosuudellaan. Sain kansalta hyvityksen. Edellisenä kesänä ja pitkin syksyä minua pilkanneet joutuivat häpeään.

Valitsijamiesten kokouksen ensimmäisellä kierroksella kaikki antoivat äänensä omalle ehdokkaalleen. Koivisto sai 144 ääntä, Väyrynen 68 ääntä, Holkeri 63 ääntä ja Kivistö 26 ääntä.

Toisella kierroksella kokoomuksen ryhmä hajosi ja Koivisto sai vain 189 ääntä. Kahdeksantoista Holkerin valitsijamiestä toimi oman päänsä mukaan ja äänesti toisellakin kierroksella omaa ehdokastaan.

Heti vaalin ratkettua kirjoitin onnittelukirjeen Mauno Koivistolle. Toivoin kirjeessäni, että voisimme käydä Seppo Kääriäisen kanssa häntä henkilökohtaisesti onnittelemassa. Myöhemmin kävi ilmi, että eduskuntaryhmän puheenjohtaja Kauko Juhantalo oli ollut presidenttiin yhteydessä samassa asiassa. Nämä hankkeet yhdistettiin ja kävimme kolmisin onnittelukäynnillä helmikuun lopulla.

Puoluetta uudistamaan

Kevätkaudella 1988 keskustapuolue keskittyi oman toimintansa kehittämiseen. Hyvä menestys presidentinvaaleissa antoi uskoa tulevaisuuteen. Maaliskuun alussa puoluehallitus sai käsiteltäväkseen kolmiosaisen uudistusehdotuksen.

Ensiksikin puolueen johto ehdotti, että puolueen nimi muutettaisiin: keskustapuolue rp:sta tulisi Keskusta rp. Toisen ehdotuksen mukaan puolue ei solmisi tulevaisuudessa lainkaan vaaliliittoja suomenkielisten puolueiden kanssa. Ja kolmanneksi ehdotettiin, että puolue liittyisi Liberaalisen Internationaalin täysjäseneksi.

Kaikki kolme ehdotusta kypsyivät mielessäni edellisen syksyn maakuntakierroksilla. Puhuin niistä puoluesihteeri Kääriäiselle marraskuussa Moskovassa, missä osallistuimme Lokakuun vallankumouksen 70-vuotisjuhlaan. Kääriäinen piti ajatuksia hyvinä. Sovimme, että palaamme niihin presidentinvaalien jälkeen.

Nimenmuutos tähtäsi puolueen kuvan avartamiseen. Sanan »puolue» poistamisen nimestä arveltiin olevan eduksi; se ehkä johtaisi haukkumanimen »kepu» poistumiseen vähitellen käytöstä. Keskusta rp. voisi koota kaikkia keskustalaisesti ajattelevia samaan puolueeseen.

Sääntöihin päätettiin ehdottaa otettavaksi myös puolueen ruotsinkielinen nimi. Tätä perusteltiin mm. sillä, ettei ruotsinkielistä nimeä voida käyttää vaaliasiakirjoissa ellei sitä ole merkitty sääntöihin. Samalla haluttiin lähettää viesti RKP:lle: jos tiukka paikka tulee, saattaa Keskusta rp. aloittaa myöhemmin myös ruotsinkielisen toiminnan. Tässä vaiheessa siitä kuitenkin pidättäydyttäisiin.

Nimenmuutos hyväksyttiin. Puoluehallitus päätti ehdottaa puoluevaltuuskunnalle ja puoluekokoukselle, että keskustapuolueesta tulee Suomen Keskusta rp. — ruotsiksi Centern i Finland.

Ajatus esiintymisestä omilla listoilla ilman vaaliliittoja syntyi sen vuoksi, että puolueen kannatus oli noussut ja se oli edelleen kohoamassa. Vaaliliittoja ei tarvittaisi. Toisaalta niistä olisi haittaa puolueen kuvaa ajatellen. Vaaliliittojen asemesta tarjottiin muihin puolueisiin kuuluville keskustalaisesti ajatteleville ihmisille mahdollisuutta tulla Keskusta rp:n listoille. Uskoimme, että SKL:n ja LKP:n piirissä tähän ehkä suostuttaisiin. Tämä suositus ei vienyt perille, vaan seuraavissakin eduskuntavaaleissa vaaliliittoja solmittiin — tosin aikaisempaa vähemmän.

Liittyminen Liberaalisen Internationaalin täysjäseneksi tarjoaisi meille kansainvälisiä vaikutusmahdollisuuksia ja antaisi meille virikkeitä omaa toimintaamme varten. Tämäkin ratkaisu avartaisi keskustapuolueen kuvaa Suomessa. Tämä päätös toteutui ja Keskustasta tuli pian yksi LI:n keskeisimmistä jäsenpuolueista.

Maaliskuun 5. päivän Suomenmaassa julkaistiin Pentti Mannisen tekemä puolueen puheenjohtajan laaja haastattelu, jossa perustelin puoluehallituksen tekemiä päätöksiä. Ilmoitin siinä tavoitteeksi sen, että Keskusta rp:sta tulisi Suomen suurin puolue ehkä jo kunnallisvaaleissa mutta ainakin eduskuntavaaleissa.

Tässä haastattelussa toimittaja kysyi minun kommenttiani Kalevi Sorsan äskettäiseen lausuntoon, jonka mukaan keskustapuolue on pelannut itsensä oppositioon Koiviston toiseksi presidenttikaudeksi. Hän kysyi, uskonko Sorsan lausunnolla olleen presidentin siunaus. Vastasin:

»En tiedä. Olisi mielenkiintoista tietää. Ja yhtälailla mielenkiintoista olisi tietää, onko kokoomus samaa mieltä, että näin on toimittava. Onko kokoomus sitoutunut yhteistoimintaan sosialidemokraattien kanssa myös seuraavien eduskuntavaalien jälkeen riippumatta siitä, mikä on eduskuntavaalien tulos?

Olisiko edellisen presidentin kaudella kukaan uskaltanut käyttää vastaavaa puheenvuoroa kuin Sorsa saamatta presidentin myllykirjettä?

Siitä en halua sanoa mitään. Mutta sitä kummastelen, kuinka sosialidemokraatit tulkitsevat valtiosääntöämme eli että presidentinvaalien yhteydessä ratkaistaisiin hallitusten kohtalo seuraavaksi kuusivuotiskaudeksi, eikä eduskuntavaaleilla olisi merkitystä.»

»Taloudellinen kehitys alkoi suistua raiteiltaan»

Keväällä 1988 Holkerin hallitus toi eduskuntaan esitykset työelämän uudistamiseksi. Ne perustuivat hallitusneuvotteluissa tehtyyn kassakaappisopimukseen. Kun työnantajat eivät voineet hyväksyä kokoomuksen tekemää poliittista sopimusta, esityksistä ei voitu sopia työmarkkinajärjestöjen kanssa. Näin rikottiin työelämää koskevassa päätöksenteossa vakiintuneita pelisääntöjä.

Työelämän uudistus perustui vanhentuneeseen ajatteluun, jonka mukaan työntekijöiden työsuhdeturvaa voitaisiin parantaa lainsäädännön kautta ja byrokratiaa lisäämällä. Tosiasiassa esitysten toteuttaminen heikentäisi työntekijöiden asemaa, sillä ne estäisivät yritysten sopeutumista muuttuviin oloihin ja johtaisivat lisääntyviin vararikkoihin ja työttömyyteen. Käytin asiasta puheenvuoron eduskunnassa:

»Holkerin hallituksen läpiajama byrokraattinen työelämän uudistus on osoittautunut suureksi virheeksi. Syvän laman oloissa se johtanut moneen turhaan vararikkoon ja ylikovaan saneerausratkaisuun samalla kun työllistämiskynnys on entisestään kohonnut. ’Palkansaajahallitus’ toimi siis tässäkin palkansaajien todellisten etujen vastaisesti.»

Kevään kuluessa oli yhä selvemmin nähtävissä, että Suomen taloudellinen kehitys oli suistumassa raiteiltaan. Huhtikuun lopulla kokoontunut keskustapuolueen puoluevaltuuskunta otti kantaa hallituksen talous- ja veropolitiikkaan. Tältä pohjalta asiasta keskusteli puoluehallituksen työvaliokunta. Kokouksen jälkeen lähetin pääministeri Harri Holkerille avoimen kirjeen. Totesin kirjeeni alussa, että silloinen taloudellinen tilanne muistuttaa hyvin läheisesti 1970-luvun puolivälin oloja. Totesin, että hallituksen politiikassa on puolestaan monia yhtäläisyyksiä silloin toimineen hätätilahallituksen politiikan kanssa:

»Nyt Suomi on ajautumassa samantapaiseen taloudelliseen tilanteeseen, jossa oltiin runsas vuosikymmen sitten. Inflaatio on selvästi nopeutumassa, mihin on oleellisesti vaikuttanut se, että hallitus on palkansaajien verotusta kiristämällä aikaansaanut inflatooriset tuloratkaisut. Myös työnantajien sosiaaliturvamaksuja on korotettu. Vaihtotaseen alijäämä on uhkaavasti kasvamassa. Tarjolla on se vaara, että näiden tasapainottomuuksien oikaisemiseksi joudutaan talouspolitiikkaa voimakkaasti kiristämään tilanteessa, jossa kasvu on muutoinkin suhdannesyistä heikkenemässä. Ellei tilannetta hallita, saattaa kansantalouden kehitys juuttua pahasti paikoilleen, jolloin työttömyys kasvaa ja reaaliansioiden nousu tyrehtyy pitkäksi aikaa. ’Kulutusjuhlia’ seuraisi vyön kiristys ja työttömyys.»

»Hallituksella on harteillaan suuri vastuu. Verouudistuksesta samoin kuin inflaatiota hillitsevistä ja vaihtotasetta tasapainottavista toimenpiteistä olisi päätettävä viipymättä. Päätösten ehdoton takaraja on ensi vuoden budjetin käsittely, jolloin ratkeaa, pystyykö nykyinen hallitus hoitamaan maan asiat. Ellei hallitus kykene aikaansaamaan talouspoliittisesti järkevää budjettiesitystä ja ellei se pysty budjettiesityksen yhteydessä tekemään täsmällisiä päätöksiä ensi vuonna aloitettavan kokonaisverouudistuksen sisällöstä, sen tulee rehellisesti tunnustaa epäonnistumisensa ja jättää paikkansa. Jos hallitus joutuisi eroamaan, olisi näin syntyvä poliittinen umpikuja laukaistava järjestämällä ennenaikaiset eduskuntavaalit. Hallituspuolueiden on vastattava toiminnastaan suoraan äänestäjille. Vaalien jälkeen hallituskysymystä voitaisiin tarkastella ’puhtaalta pöydältä’.

Jos hallitus sen sijaan kykenee luomaan terveen talouspoliittisen linjan sekä sopimaan oikeudenmukaisesta, yrittämistä ja säästämistä kannustavasta verouudistuksesta, se voi luottaa Keskustapuolueen tukeen niiden toteuttamista koskevia hallituksen esityksiä eduskunnassa käsiteltäessä.»

Jälkikäteen on väitetty, ettei Holkerin hallitus tiennyt riittävän ajoissa, millaiseksi Suomen talous oli kehittymässä. Ainakin huhtikuun lopussa 1988, keskustapuolueen johdon kirjeen saatuaan, se tiesi — tai ainakin sen piti tietää.

Presidentinvaaleihin suomalainen malli

Keväällä nousi esiin valtiosääntökysymys. Hallitus ryhtyi valmistelemaan merkittävää perustuslakien muutosta omituisella tavalla ilman komiteavalmistelua. Oikeusministeri esitti eduskuntaryhmille joukon kysymyksiä, joihin annettujen vastausten pohjalta esitys valmisteltaisiin.

Keskustapuolueen eduskuntaryhmässä valtiosääntöuudistuksesta oli erilaisia käsityksiä. Minä olin hyvin varovaisella kannalla, monet muut — varsinkin perustuslakivaliokunnan jäsenet — olivat valmiit hyvinkin radikaaleihin muutoksiin. Minut pyrittiin jääväämään sillä perusteella, etten saisi esiintyä »omassa asiassani». Siitä olimme yhtä mieltä, että valtiosääntöuudistus on valmisteltava parlamentaarisessa komiteassa.

Kajaanin puoluekokouksessa lievensin kantaani. Puolueen piirissä käytyyn keskusteluun viitaten esitin ajatuksia siitä, mihin tarkistuksiin keskustapuolue voisi asetettavassa parlamentaarisessa komiteassa ehkä suostua:

»Nykyisen hallituksen ohjelmaan sisältyy lupaus siirtymisestä kaksivaiheiseen suoraan kansanvaaliin jo seuraavaa presidenttiä valittaessa. Keskustan puoluevaltuuskunta ja eduskuntaryhmä ottivat keväällä 1987 myönteisen periaatekannan suoran vaalitavan toteuttamisesta. Me olemme kuitenkin pitäneet ns. Ranskan mallia Suomen oloihin heikosti soveltuvana ja esittäneet, että pyrittäisiin löytämään meille paremmin sopiva suomalainen malli.

Yleensä on lähdetty siitä, että suoran vaalitavan toteuttaminen vahvistaa presidentin asemaa, joten sen toteuttamiselle on asetettu presidentin valtaoikeuksien supistamiseen liittyviä ehtoja. Näin mekin olemme ajatelleet, sanoneet ja tehneet. Viimeaikainen poliittinen kehitys antaa aiheen kysyä, pitääkö tämä perusarvio paikkansa. Nimenomaan sosialidemokraattien pyrkimyksenä näyttää olevan sellaisen käytännön vahvistaminen, että presidentinvaalien yhteydessä ratkaistaan ainakin kuudeksi vuodeksi myös hallituspohja. Tähän viittaa Kalevi Sorsan lausunto, jonka mukaan Keskustan oppositiokausi kestäisi ainakin vuoteen 1994. Rivien välistä on luettavissa vihje, että siitä eteenpäin hallituksessa SDP:n kanssa voisivat hänen mielestään olla ne puolueet, jotka sitoutuvat tukemaan heidän presidenttiehdokastaan vuoden 1994 presidentinvaaleissa.

On sanottu, että vasta nyt 1980-luvulla Suomen valtiosääntö voi toimia kaikin puolin normaaleissa oloissa. Ja tähän suuntaan sen tulkintaa nyt ollaan viemässä.

Tätä taustaa vasten onkin kysyttävä, olisiko vaalitavan muutos presidentti-instituution vaikutusta lisäävä vai voisiko seuraus olla jopa päinvastainen. Siirtyminen suoraan vaalitapaan lisäisi kyllä presidentin riippumattomuutta suhteessa puolueisiin ja vahvistaisi tässä mielessä hänen asemaansa. Mutta samalla purkautuisi myös riippuvuus toiseen suuntaan: kun presidentin valinnasta ei voitaisi enää käydä kauppaa puolueiden kesken, ei olisi mahdollisuutta sitoa hallituspolitiikkaa presidentinvaaleihin. Tässä mielessä suora kansanvaali voisi pikemminkin turvata sitä, että parlamentarismin periaatteet toteutuisivat hallitus- ja eduskuntapolitiikassa. Suora vaalitapa korostaisi presidentinvaalin merkitystä henkilövaalina sen sijaan että se kehittyisi puoluevaaliksi, joka vaikuttaisi hallitus- ja eduskuntapolitiikkaan ja siten koko yhteiskunnan kehittämiseen jopa enemmän kuin eduskuntavaalit.

Johtopäätökseni on, että suora vaalitapa tulisi viipymättä toteuttaa, eikä sille pitäisi asettaa sellaisia ehtoja, jotka lykkäisivät uudistusta. Vaalitavan muutos olisi todennäköisesti tasavaltalainen ja parlamentarismia vahvistava, ei sitä heikentävä.

Oma ongelmansa on suoran kansanvaalin malli. Olen edelleen sitä mieltä, että Ranskan malli soveltuu heikosti Suomen monipuoluejärjestelmään. Meidän oloissamme se ei välttämättä turvaisi kahden suosituimman ehdokkaan pääsyä toiselle kierrokselle. Toisaalta se voisi johtaa kansanvallan kannalta vahingolliseen poliittisen järjestelmän kaksinapaistumiseen, polarisoitumiseen. Sen heikkoutena nykyiseen vaalitapaan verrattuna on myös se, että valitsijavaalien jäädessä pois presidentinvaalista tulisi yhä enemmän tiedotusvälinevaali, jossa äänestäjien välitön mukanaolo jäisi hyvin vähäiseksi.

Esitänkin, että vielä pohdittaisiin sitä, millainen voisi olla ensimmäisen kierroksen vaalitapa. Voisiko se olla hyväksymismenettelyyn perustuva? Voitaisiinko siihen jotenkin liittää niitä myönteisiä puolia, joita esimerkiksi Yhdysvaltain esivaalijärjestelmässä on?

Vaikka katsonkin, että suomalaisen mallin mukainen suora vaalitapa todennäköisesti vahvistaisi parlamentarismia ja siten heikentäisi suhteellisesti presidentin asemaa, on mielestäni myös valtaoikeuksia tarkistettava. Tässä suhteessa ylivoimaisesti tärkeintä on eduskunnan aseman vahvistaminen hallitusta muodostettaessa. Se voisi tapahtua siten, että valtiosäännössä jotenkin määrättäisiin, että puhemies eduskuntalaitoksen edustajana selvittäisi eduskuntaryhmien näkemykset ja tekisi esityksen ainakin siitä, mille pohjalle hallitus olisi pyrittävä kokoamaan.»

Kajaanin puoluekokous oli oivallinen avaus valmistautumiselle lokakuun kunnallisvaaleihin. Minäkin päätin osoittaa esimerkkiä muille ja asetuin Helsingissä ehdokkaaksi.

Puolue menestyi hienosti: ääniosuutemme nousi yli 21 prosenttiin. Tulin valituksi yli 5500 äänellä ja Keskusta sai Helsingissä kaikkiaan neljä valtuutettua.

Vaihtotaseen alijäämä repeää

Syyskesällä oli hallituksen talouspolitiikan epäonnistuminen yhä selvemmin nähtävillä. Tampereella elokuun lopulla pitämässäni puheessa varoitin vakavasti vaihtotaseen alijäämän rajusta kasvusta. Esitin arvion, jonka mukaan kansantalouden ulkomainen velka saattaisi nousta parissa vuodessa noin 30 miljardilla markalla. Ihmettelin sitä, että hallitus oli näissä oloissa tehnyt elvyttävän budjettiesityksen seuraavalle vuodelle. Arvioin, että budjetin paisumisen vuoksi vakautusratkaisun kokonaisuus saattaa itse asiassa pahentaa kansantaloutemme tasapainottomuutta.

Nämä arvioni esitin myös television ajankohtaisohjemassa, jossa sain tilaisuuden keskustella talouspolitiikasta Ilkka Suomisen kanssa.

Suominen puolusti hallituksen arviota, jonka mukaan vuoden 1988 vaihtotaseen alijäämä tulisi olemaan 8−9 miljardia markkaa ja seuraavan vuoden vaje vain hieman tätä suurempi. Hän katsoi, että tilanne on hallinnassa eikä mitään erityisiä toimenpiteitä tarvita.

Suomen Pankin valtuusmiehenä saamiini tietoihin nojautuen ennustin sille vuodelle 15 miljardin vajetta ja seuraavalle huomattavasti tätä suurempaa. Vaadin toimenpiteitä, joilla nopeasti paheneva velkaantumiskierre katkaistaisiin heti alkuunsa.

Jatkoin talouspoliittisia kannanottojani kolumnissani Turun Sanomissa: »Vakautusyrityksen heikoin lenkki on ensi vuoden budjettiesitys. Hallituksen tavoitteena oli, etteivät valtion menot kasvaisi ensi vuonna reaalisesti enempää kuin yhden prosentin. Tämän vuoden varsinaiseen budjettiin verrattuna budjettiesityksen menot kasvavat kuitenkin reaalisesti lähes kuudella prosentilla, kun luvut muutetaan vertailukelpoisiksi Inflaatiopaineiden ja aivan erityisesti vaihtotasekehityksen vuoksi tämä on suorastaan holtiton linja.»

»Tämän vuoden seitsemän ensimmäisen kuukauden aikana vaihtotaseen vaje on ollut jo runsaat 8 miljardia markkaa. Kun vaje on ollut kasvamaan päin, arvioidaan sen kipuavan vuoden loppuun mennessä lähes 15 miljardiin markkaan. Ensi vuodelle ennustetaan vielä suurempaa vajetta kuin tälle vuodelle. Olen pelkästään tyytyväinen, jos toteutuvat luvut ovat näitä pienempiä.

Mitä nämä vaihtotaseen vajetta kuvaavat luvut tarkoittavat? Ne merkitsevät sitä, että elämme tuolla määrällä yli varojemme. Suomen vientiteollisuus pyörii nyt hyvin ja hinnatkin ovat korkealla. Tästä syntyvän tulonlisän päälle me kansantaloutena otamme tänä vuonna pitkälti yli 10 miljardia velkaa. Investoinnit eivät ole nyt poikkeuksellisen korkealla tasolla, joten otamme velkaa kulutukseen. Yksityinen ja julkinen kulutus yhdessä ylittävät kansantaloutemme tuotantokyvyn. Jossakin on kulutusjuhlat.

Karu tulevaisuus

Kun Suomen kansantalous nyt huippusuhdanteen oloissa nopeasti velkaantuu, olemme kasaamassa tuleville vuosille itsellemme melkoisia vaikeuksia. Aivan lähivuosina vaihtotase on saatava tasapainoon ja velkaantuminen loppumaan. Tuolloin ulkoiset olosuhteet ovat todennäköisesti nykyisiä huonommat. Ja tuolloin meillä on hoidettavina myös lisävelan aiheuttamat kasvaneet korkomenot. Kun vaihtotaseongelmat ovat lisäksi rakenteellisesti pahenemassa, olemme joutumassa melkoiseen ahdinkoon.

Nykyinen tilanne muistuttaa kaikessa oleellisessa sitä, jossa elimme 1970-luvun puolivälissä. Inflaatiovauhti oli silloin toki korkeampi kuin nyt, mutta vaihtotaseen vaje on jo ylittämässä 1970-luvun ennätykset. Edessämme on samankaltainen hevoskuuri, jolla tasapainottomuudet hoidettiin viime vuosikymmenellä.

Jos hallitus olisi ollut viisas, se olisi tarttunut kansantalouden tasapaino-ongelmiin heti keväällä 1987. Nyt hallituksen toimenpiteet aluksi jopa lisäsivät taloutemme tasapainottomuutta. Eikä vakauttamisyritys vielä korjaa tilannetta, vaan se vain hidastaa huonoa kehitystä.

Vahingollinen verouudistus

Hallituksen paljon puhuttu verouudistussuunnitelma on sekä sisällön että ajoituksen puolesta suorastaan vahingollinen. Nyt on jo päätetty talletusten verotuksen kiristämisestä tavalla, joka väistämättä heikentää säästämishalukkuutta. Lisää on luvassa. Ministeri Liikanen sanoi talletusten verottamista koskevaa esitystä annettaessa, että esitys on oikeansuuntainen, mutta riittämätön. Myöhemmin ruuvia on siis tarkoitus kiristää. Kokonaisverouudistukseen sisältyy myös osinkotulojen verotuksen lisääminen.

Kokonaisverouudistus lisää tuntuvasti yritysten verotaakkaa, julkaistujenkin suunnitelmien mukaan useammalla miljardilla markalla. Myös metsätalouden ja maatalouden verotusta kiristetään.

Yrityssektorista ja säästämisestä kertyvät valtion lisääntyneet verotulot on tarkoitus siirtää marginaaliverouudistuksen kautta lähinnä suurituloisten ihmisten tuloverotuksen keventämiseen eli niin sanottujen kulutusjuhlien rahoittamiseen. Tämä veropolitiikka on täydellisessä ristiriidassa taloudellisen tilanteen asettamien vaatimusten kanssa. Yleensäkään ei ole viisasta lisätä yritystoiminnan ja säästämisen verotusta. Lähivuosien tilanteessa se on mieletöntä.

Verouudistuksen kuplat

Hallitus markkinoi verouudistustaan nimenomaan palkansaajille edullisena verotuksen rakenteen muutoksena. Tässä suhteessa hallitus pettää kansaa — ehkä itseäänkin.

Verouudistus merkitsee vain kasvavan verotaakan uudelleen jakamista. Kaikista lupauksista huolimatta kokonaisveroaste jää ensi vuonna korkeammalle tasolle kuin se oli vuonna 1987. Pelkään pahoin, että lähivuosina veroaste edelleen nousee.

Verotaakan siirtäminen palkkatulojen verottamisesta yrittämiseen ja säästämiseen kohdistuvaan verotukseen keventää palkansaajan verotusta vain näennäisesti, sillä kaikki verot kiertyvät loppujen lopuksi hintojen ja maksujen kautta kansan maksettaviksi. Itse asiassa tällainen verotuksen painopisteen muutos koituisi palkansaajien vahingoksi, sillä se johtaa heikompaan taloudelliseen kehitykseen ja suurempaan työttömyyteen.

Melkoinen kupla on myös se lupaus, että ylin marginaalivero pudotetaan 40 prosenttiin. Kun verotuksessa tulee olla myös oikeudenmukaisuutta, edellyttää näin reilu marginaaliveron kevennys erittäin voimakasta verotuksen kiristymistä toisaalla eli sekä yrittämiseen ja säästämiseen kohdistuvassa verotuksessa että myös verovähennysten karsimisessa. Tämäkin pitäisi ihmisille jo nyt rehdisti kertoa.»

Sen lisäksi, että toin esille syvän huoleni kansantalouden yleisistä kehitysnäkymistä, otin esille myös idänkaupan näkymät. Totesin, että silloinen talouspoliittinen tilanne toi etsimättä mieleen parin vuoden takaiset idänkaupan vaikeudet ja sen keskustelun, joka tästä asiasta silloin käytiin. Idänkaupassa oli käynyt niin, että vaikeuksia oli siirretty tulevaisuuteen antamalla Suomen vientiylijäämän kasvaa. Vaihtotasevaje merkitsi periaatteessa samaa: syömme tulevaisuuden mahdollisuuksia. Muistutin mieleen menneet tapahtumat ja kytkin ne silloiseen tilanteeseen, syksyyn 1988:

»Vuoden 1985 lopussa Suomi oli vielä velassa Neuvostoliiton suuntaan noin 500 miljoonan markan verran. Vuoden 1986 lopussa saldo oli toiseen suuntaan reilut 3 miljardia markkaa, vaikka kauppaa ryhdyttiin vuoden mittaan tasapainottamaan.

Viime vuonna ylijäämä ei kasvanut. Edellisenä vuonna kertyneestä Suomen saatavasta siirrettiin vuoden 1987 aikana noin 2 miljardia korolliselle ja valuuttariskeiltä suojatulle erityistilille.

Tänä vuonna saldoylitys piti rajata noin miljardiin markkaan ja ensi vuonna nollaan, jotta sen kautta voitäisiin maksaa vuosina 1989−1990 noin puolet erityistilistä. Toinen puolikas piti hoitaa uuden runkosopimuskauden alussa.

Nyt on käynyt ilmi, ettei tämän vuoden tavoite toteudu. Saldo on revennyt jälleen 3 miljardiin markkaan ja lisäksi vientilisenssiä odottavat noin 5 miljardin suuruiset valmiit kaupat. Sen sijaan että Suomen saatavaa Neuvostoliitolta tänä vuonna sovitulla tavalla lyhennettäisiin, se kasvaa uuden rahoitusjärjestelyn kautta. Nyt on siis toistumassa sama tilanne kuin vuonna 1986.

Vaikeuksia lykätään taas

Ensi viikolla neuvotellaan rahoitusjärjestelystä, jolla pääosa saldoylityksestä siirretään korolliselle ja valuuttakurssiriskeiltä suojatulle erityistilille. Tämä on Suomen kannalta välttämätöntä nyt kun saldoylijäämä on päässyt revähtämään suunniteltua suuremmaksi. Rahoitusjärjestelystä päätettäessä on avoimin silmin todettava, että tänä vuonna ollaan jälleen siirtämässä vaikeuksia tulevaisuuteen ilman, että olisi mitään syytä olettaa kaupan yleistilanteen lähivuosina helpottuvan. Se, mikä oli vaikeaa tänä vuonna, saattaa siis olla vielä vaikeampaa 1990-luvulla.

Suomen vientiylijäämän rahoittamisesta syntyneet vaikeudet ja nykyiset ongelmat Suomen viennissä Neuvostoliittoon osoittava kouriintuntuvasti sen, mihin joudutaan, kun ongelmia siirretään huolettomasti tulevaisuuteen. Talouden tosiasioihin sopeutuminen tekee kipeää, mutta silti hankalat ratkaisut on parasta tehdä mahdollisimman varhaisessa vaiheessa.

Hallituksen on syytä pitää visusti mielessään muunmuassa idänkaupan kokemukset, kun se pohtii talouspoliittisten toimenpiteittensä mitoitusta ja ajoitusta.»

Tämän kirjoituksen luettuaan kukaan ei kai voi väittää, etteikö jo vuonna 1988 tiedetty, että taloudellinen kehitys oli suistumassa raiteiltaan. Se tiedettiin ja siitä varoitettiin. Ja tiukkaan sävyyn vaadittiin myös syöksykierteen katkaisemista heti alkuunsa.

Tämän kirjoituksen luettuaan kukaan ei kai voi väittää, etteikö huolettomasta idänkaupan hoitamisesta varoitettu. Vuonna 1988 — taloudellisen nousun huippuvuotena — ylläpidettiin vientiylijäämää, joka rahoitettiin velalla. Nyt tämäkin yli kahden miljardin markan suuruinen Suomen valtion saatava on selvitettävänä Pariisin klubissa. Korkoja ei ole viime aikoina saatu. Melkoinen osa tästä saatavasta tulee veronmaksajien maksettavaksi.

Syksyn mittaan toistin Turun Sanomien artikkelissa esittämäni tosiasiat ja mielipiteet useissa mm. eduskunnassa pitämissäni puheissa.

Kirjeitä Mauno Koivistolle ja Harri Holkerille

Syyskuussa 1988 Keskustan johto tapasi presidentti Mauno Koiviston OKO:n tiloissa Kuusisaaressa. Kävimme hänen kanssaan useamman tunnin mittaisen ystävällisen keskustelun. Illan ohjelmaan kuului myös metsähallituksen pääjohtajan Jaakko Piirosen alustus metsäasioista. Tältä pohjalta yhteydenpitoa jatkettiin.

Minun seuraava yhteydenottoni presidenttiin oli marraskuun lopulla, jolloin lähetin hänelle tiedoksi puoluevaltuuskunnassa pitämäni talouspoliittisen puheen. Kirjeessäni pahoittelin sitä, että syyskuun tapaamisemme oli vuotanut julkisuuteen. Samalla toivoin, että voisimme piakkoin tavata uudelleen.

Koivistolle lähettämäni puhe oli selvää tekstiä silloisesta taloudellisesta tilanteesta. Kerrattuani ne talouspoliittiset virheet, joihin hallitus oli työnsä alkuvaiheessa syyllistynyt, jatkoin näin:

»Vasta viime keväänä hallitus heräsi huomaamaan mihin ollaan menossa. Inflaation nopeutumisen ohella hallituksen havahdutti vaihtotaseen nopeasti kasvava alijäämä. Niinpä hallitus runnasi läpi vakautussuosituksen, jolla taloutta pyritään tasapainottamaan. Jos suositus olisi pitänyt, inflaatiovauhti olisi ehkä painunut ensi vuonna noin neljään prosenttiin. Kun se kuitenkin vuotaa, saattaa tavoite jäädä saavuttamatta. Tänä vuonna selvästi heikentynyt kilpailukyky huonontunee siis edelleen. Vakautussuositus on joka tapauksessa tärkeä talouspoliittinen saavutus ja se johtaa inflaatiovauhdin alenemiseen.

Sen sijaan hallituksen esitys valtion tulo- ja menoarvioksi on talouspoliittisesti kestämätön. Menojen nimelliskasvu on tähän vuoteen verrattuna yli 12 prosenttia ja reaalikasvu pitkälti yli 6 prosenttia, mikä on noin kolme kertaa suurempi kuin kokonaistuotannon ensi vuodelle ennakoitu kasvu. Tällainen valtiontalouden paisuttaminen lisää inflaatiopaineita, syventää vaihtotasevajetta ja johtaa väistämättä verojen korottamiseen.

Vaihtotaseen nopeasti kasvavasta vajeesta onkin kehittymässä ongelma, joka varjostaa kansantaloutemme tulevaisuutta. Vapaasti vaihdettavien valuuttojen vaje noussee tänä vuonna noin 15 miljardiin markkaan ja ensi vuonna lähes 20 miljardiin. Tällöin kansantalouden ulkomainen velka nousisi jo ensi vuonna 20 prosenttiin bruttokansantuotteesta, mitä on pidetty Suomessa kriisirajana, jonka yli ei mennä.

Suomen kasvava ulkomainen velka ei mene nyt tulevaisuuteen suuntautuviin investointeihin, vaan sekä julkiseen että yksityiseen kulutukseen. Syömme nyt huomisen mahdollisuuksia. Mitä syvemmälle velkaannumme ulkomaille, sitä ankarampi on se talouden hevoskuuri, jonka joudumme lähivuosina läpikäymään.

Ellei vaihtotasetta ryhdytä heti määrätietoisesti tasapainottamaan, joudumme jälleen useiden vuosien ajaksi hitaan kasvun ja korkean työttömyyden kurimukseen. Ellei tasapainoa tavoitella ja saavuteta finanssi- ja tulopoliittisin keinoin, joudutaan kulkemaan kaikkein ankarin tie. Jo nyt on korkotaso selvästi noussut. Ellei vaihtotase ala tasapainottua ja kilpailukyky parantua, jatkuu markkinakorkojen kohoaminen. Näissä oloissa ei peruskorkoakaan voitaisi pitää nykyisellä tasolla, vaan sekin kohoaisi. Korkotason tuntuva nousu iskisi kipeästi velkaantuneisiin yrittäjiin, viljelijöihin ja kotitalouksiin ja se johtaisi työttömyyden voimakkaaseen kasvuun. Korkotason kohoamisen kielteisiä vaikutuksia pahentaa se, että yritysverotusta ollaan kiristämässä ja korkojen verovähennysoikeutta supistamassa.

Hallitus ei saa antaa tilanteen ajautua siihen, että talous tasapainottuisi huippukorkean korkotason ja mahdollisten ulkoisten häiriöiden kautta. Se olisi sosiaalisesti ajatellen liian raaka tie.»

Puoluevaltuuskunnan kokouksen jälkeen Keskusta lähetti jälleen kirjeen pääministeri Harri Holkerille. Kirjeessä edellytettiin, että hallitus ryhtyy kiireesti tasapainottamaan vaihtotasetta ja pysäyttämään kansantalouden velkaantumiskierrettä. Tarjosimme hallitukselle yhteistyötä.

Omassa talouspoliittisessa kannanotossamme olimme asettaneet tavoitteeksi sen, että vuoden 1989 vaje olisi pienempi kuin edellisen vuoden alijäämä. Vuodelle 1990 esitimme tuntuvaa vajeen supistamista siten, että velkaantuminen saataisiin pysäytetyksi vuonna 1991.

Kun valtioneuvosto antoi helmikuun alussa 1989 eduskunnalle tiedonannon talouspolitiikastaan, otin vaihtotasekehityksen hyvin vakavasti esille. Kertasin Keskustan pääministerille tekemän yhteistyötarjouksen ja meidän ehdotuksemme vaihtotaseen tasapainottamisen aikatauluksi. Edellytin hallitukselta toimenpiteitä:

»Hallituksen tulee mielestäni kertoa eduskunnalle, millä aikataululla se aikoo pysäyttää kansantaloutemme ulkomaisen velkaantumisen. Keskustan esittämä aikataulu on kova, mutta sen toteuttaminen on parempi vaihtoehto kuin ongelmien lykkääminen tulevaisuuteen. Jos nimittäin velkaantumista jatketaan, tasapainottaminen käy tulevaisuudessa vieläkin vaikeammaksi.

Hallituksen tulee kertoa eduskunnalle, millä toimenpiteillä se aikoo saada aikaan sen, siis suuruusluokaltaan parin vuoden kuluessa 15−20 miljardin markan, länsikaupan ylijäämän, joka tarvitaan velkakierteen pysäyttämiseksi. Tämä edellyttää hyvin määrätietoista, voimakasta talouspolitiikkaa. Hallituksen tähänastisilla toimenpiteillä ja sen tähän mennessä julkistamilla suunnitelmilla on ongelmien suuruusluokkaan nähden hyvin vähäinen merkitys. Ne ovat lähinnä näpertelyä. Hallitus ei ansaitse eduskunnan luottamusta ellei se selvästi sitoudu tiukkaan aikatauluun vaihtotaseen tasapainottamiseksi ja kerro niitä toimenpiteitä, joilla kansantaloutemme velkaantumiskierre aiotaan pysäyttää.»

Lähetin tämänkin puheenvuoron tiedoksi presidentti Mauno Koivistolle. Liitin mukaan seuraavanlaisen 9.2.1989 päivätyn kirjeen:

»Lähetän Sinulle tiedoksi eduskunnassa eilen pitämäni puheen, jota lehdistö kovin puutteellisesti referoi. Kiinnitän huomiosi ennen muuta taloutta ja sen tulevaisuutta koskeviin lukuihin. Puheessa todetaan, että ulkomaisen velan bruttokansantuoteosuuden kasvun pysäyttämiseksi tarvitaan 1990-luvun alussa 10−15 miljardin markan ylijäämä kauppataseeseen. Tämän luvun perusteella lasken, että länsikaupassa taseen pitäisi parantua viime vuoteen verrattuna 15−20 miljardilla. Ensin mainitun luvun sain pankkivaltuusmiesten kokouksessa pääjohtaja Kullbergilta.

Taloutemme tila on todella vakava. Minulla on valitettavasti se käsitys, että pääministeri ja muut hallituksen jäsenet eivät ole sitä vielä täysin tajunneet. Vai voiko hallituksella olla niin vastuuton suhtautuminen, että se tietoisesti jatkaisi kansantalouden velkaantumista ja ylläpitäisi sen turvin ylimitoitettua kulutustasoa aikana, jolloin taloudellinen kehitys on muutoinkin erityisen suotuisaa? Tulevaisuuttamme meidän ei tulisi syödä. Pienen puolueettoman maan tulisi pikemminkin ylläpitää vaihtotaseessaan ylijäämää ja vaurastua kuin vajota yhä syvempään velkaisuuteen.»

Maaliskuun puolivälissä 1989 valmistui »talousviisaiden» laatima muistio »Vaihtotaseongelma Suomessa». Tämän työn käynnisti talousneuvosto joulukuussa 1988 tekemällään päätöksellä. Muistion laatineen työryhmän puheenjohtajana oli talousneuvoston pääsihteeri ja siinä olivat mukana kaikkien taloudellisten tutkimuslaitosten, Teollisuuden Keskusliiton, valtiovarainministeriön ja Suomen Pankin edustajat.

Muistiossa esitettiin kaksi tulevaisuuden mahdollisuutta: kriisivaihtoehto ja tavoitevaihtoehto.

Kriisivaihtoehto toteutuisi, jos korjaaviin toimenpiteisiin ei ryhdyttäisi, vaan siihenastinen meno jatkuisi. Tätä tietä päädyttäisiin siihen, että »Suomen talous ajautuisi 1990-luvulla pysyvään korkean työttömyyden, alhaisen investointiasteen, suuren julkisen talouden alijäämän, pysyvän vaihtotasealijäämän sekä epävakaan työmarkkinakehityksen tilaan».

Tavoitevaihtoehdossa esitettiin mm. finanssipolitiikan tiukentamista, verotuksen kohdistamista entistä enemmän kulutukseen, säästämisen edistämistä, luottoekspansion hidastamista sekä inflaatiota hidastavaa tulopolitiikkaa. Tämän ansiosta tilanne olisi 1990-luvulla aivan toinen kuin kriisivaihtoehdossa:

»Korkoero kansainvälisiin korkoihin säilyy pienehkönä. Investointien kasvu on vientivedon ansiosta kohtalainen. Kysynnän rakenne painottuu kulutuksesta vientiä ja investointeja suosivaan suuntaan. Vaihtotasealijäämä säilyy siedettävänä; alijäämä on vuonna 1994 alle 2 prosenttia kansantuotteesta. Työttömyys on vuonna 1994 ehkä hieman korkeampi kuin 1980-luvun puolivälissä.»

Julkisuudessa puhuttiin siitä, että kriisivaihtoehtoon päätyminen merkitsisi samaa kuin »Tanskan tien» valitseminen.

Holkerin hallitus ei ryhtynyt tasapainottamaan vaihtotasetta, vaan sen politiikka oli monessa suhteessa päinvastaista kuin »talousviisaiden» suositukset. Tästä saamme »kiittää» sitä, että Suomi on nyt yksi pahimmin velkaantuneista teollisuusmaista. Tässä on syy nykyisen lamamme syvyyteen. Tässä on syy siihen, ettei meillä ole nyt tilaa elvyttää talouttamme ulkomaisen velan turvin; velkaa meillä on jo aivan liikaa.

Revalvaatio — vakaan markan haaksirikko

Maaliskuun puolivälissä Suomen Pankin johtokunta ehdotti pankkivaltuusmiehille, että markka revalvoitaisiin. Esitys perustui johtokunnan ja hallituksen keskinäiseen yhteisymmärrykseen. Revalvaatiolle haluttiin hidastaa inflaatiota ja ylläpitää sellaista korkotasoa, joka turvaisi valuuttavarannon säilymisen riittävän suurena. Toisaalta tiedettiin, että revalvaatio heikentäisi Suomen entisestäänkin kehnoa hintakilpailukykyä.

Keskustankin pankkivaltuusmiehet hyväksyisivät esityksen sen yleisen periaatteen mukaan, jota pankkivaltuusmiesten kesken on noudatettu: on tyydytty tukemaan hallituksen talouspolitiikan edellyttämiä ratkaisuja, ellei ole aivan pakottavia syitä olla eri mieltä.

Maaliskuun lopulla kerroin Keskustan kannan eduskunnassa:

»Äskeinen revalvaatio tehtiin ristiriitaisessa tilanteessa. Rahamarkkinoiden tasapainottamiseksi revalvaatio oli välttämätön ja inflaation hillitsemiseksi hyvä ratkaisu. Samalla se kuitenkin pahentaa kansantaloutemme suurinta ongelmaa: vaihtotaseen vajetta.

Holkerin hallitus on luonnehtinut talouspolitiikkaansa vahvan tai vakaan markan politiikaksi. Viime viikon revalvaatioratkaisun jälkeen voimme todeta, että molempien käsitteiden valossa hallituksen talouspolitiikka on kokenut haaksirikon.

Markka olisi voinut olla sekä vahva että vakaa, jos hallitus olisi kyennyt toteuttamaan hyvin tiukkaa tuloja finanssipolitiikkaa ja jos sen veropolitiikka olisi ollut yrittämistä ja säästämistä kannustavaa.

Kun hallituksen talouspolitiikka on epäonnistunut, ovat kansantaloutemme tasapaino-ongelmat, inflaatio ja vaihtotaseen alijäämä, pahentuneet. Tämän väistämätön seuraus on ollut korkotason nousu. Nyt markka oli pakko revalvoida, jotta korkotasoa kyettäisiin pitämään korkealla. Markan yliarvostus tehtiin niin suureksi, että suunta voi tästedes olla vain alaspäin. Korkeista koroista huolimatta markka ei ole enää houkutteleva valuutta. Samalla tämä lääke syventää vaihtotaseen vajetta ja lisää kansantalouden velkaantumista ulkomaille. Näin vahvalle markalle ei ole reaalitaloudellista katetta.»

»Revalvaatio ja siihen liitetyt toimenpiteet eivät vielä käynnistä Suomen kansantalouden tervehdyttämistä. Näiden ratkaisujen kokonaisvaikutus on kansantalouden tasapaino-ongelmia pahentava. Siksi on jälleen kysyttävä, mikä on hallituksen talouspoliittinen linja. Kuinka ja millä aikataululla hallitus aikoo pysäyttää kansantaloutemme velkaantumiskierteen? Kansantalouteemme on nyt rakennettu kauhun tasapaino. Markan yliarvostus ja korkea korkotaso tukevat toisiaan. Kun Suomen velkaantumiskierteen ei voida antaa jatkua, on tämä asetelma mahdollisimman nopeasti purettava ja haettava uusi kestävä tasapainotila. Tämä on nyt Holkerin hallituksen ylivoimaisesti tärkein tehtävä.»

Kokoomus pettää taas Keskustan

Tammikuussa 1989 tehtiin yritys suhteiden parantamiseksi Kokoomuksen ja Keskustan välillä. Tapasimme Suomen Pankin saunassa Esko Ollilan isännyydessä. Mukana olivat Harri Holkeri, Ilkka Suominen, Seppo Kääriäinen ja minä. Juuri ennen tätä tapaamista Kokoomus oli sopinut SDP:n kanssa Yleisradion johtajavalinnat hyvin epäoikeudenmukaisella tavalla.

Keskustelun lähtökohdat olivat hankalat. Menneitä tapahtumia käsiteltiin mahdollisimman vähän. Molemmin puolin todettiin, että puolueiden tulisi päästä vastaisuudessa keskinäiseen yhteistyöhön. Holkeri oli puheissaan äärimmäisen varovainen.

Seuraavana aamuna sain kuulla, että samaan aikaan kun me pidimme sovintokokousta kokoomuspuolueen johdon kanssa, Helsingin kokoomuslaiset rikkoivat keskiryhmien kanssa tekemänsä kirjallisen sopimuksen yhteistyöstä kaupungin hallinnossa. Kirjoitin näistä asioista Suomenmaassa 16. tammikuuta. Kirjoitukseni otsikko oli »Keskustan mitta täyttyy». Lähdin liikkeelle Holkerin lanseeraamasta »uudesta poliittisesta kulttuurista» ja jatkoin:

»Oy Yleisradio Ab on valtion omistama osakeyhtiö, joka kuuluu suoraan eduskunnan alaisuuteen. Lainkin mukaan Yleisradion hallinnossa tulee noudattaa parlamentaarisia voimasuhteita.

Yleisradion hallintoneuvoston piirissä käydyissä neuvotteluissa oli vähällä syntyä sopuratkaisu. Sekin olisi antanut SDP:lle ja Kokoomukselle yliedustusta Keskustaan verrattuna, sillä molemmat olisivat saaneet kaksi edustajaansa johtokuntaan, kun taas Keskusta oli saamassa vain yhden paikan. Tehtävät olisi kuitenkin jaettu siten, että suurimmat puolueet olisivat voineet suuruusjärjestyksessä nimetä sen paikan johtokunnassa, jonka ne ensi sijassa haluavat.

Kokoomus kuitenkin potkaisi rikki sopumallin ja ajoi läpi ratkaisun, jossa SDP ja Kokoomus jakoivat keskenään neljä tärkeintä johtokuntapaikkaa. Muillejätettiin vain rippeitä.

Samalla jyrättiin läpi kehno hallintomalli. Johtokunnassa ei ole nyt tekniikan edustajaa. SDP:lle rakennettiin uusi tiedotusjohtajan vakanssi, joka on tarpeeton.»

»Helsingin kaupunginvaltuuston järjestäytymistä koskevissa neuvotteluissa syntyi oikeiston ja keskiryhmien sopimus. Tämä oli nimenomaan Kokoomuksen tahto. Se kutsui ei-sosialistiset ryhmät neuvotteluihin ja tarjosi niille kaikille hyvin edullista kokonaisratkaisua. Sopimus syntyi, se allekirjoitettiin ja osapuolet hyväksyivät sen kokouksissaan.

Sopimuspuolten kesken oli sovittu neuvottelusta, jossa varmistetaan sopimuksen pitävyys. Se olisi ollut toteutettavissa, jos Kokoomus olisi niin halunnut. Voimassaolevasta kirjallisesta sopimuksesta huolimatta Kokoomus neuvotteli SDP:n kanssa uuden sopimuksen.

Tälläkin kertaa toiminnan kaava oli sama kuin Yleisradiossa: Kokoomus kumarsi syvään SDP:lle ja löi Keskustaa. Lopullinen luottamushenkilöpaikkojen jako oli Keskustaa kohtaan täysin epäoikeudenmukainen, suorastaan hävytön.

Minä en muista ainakaan viimeisten kahden vuosikymmenen ajalta tapausta, jossa olisi niin häikäilemättä rikottu voimassaoleva allekirjoitettu sopimus, kuten Kokoomus nyt teki Helsingissä. Tapahtunut herättää vakavia kysymyksiä siitä, voiko Kokoomuksen kanssa yleensäkään sopia mistään asioista.»

Lopuksi ihmettelin Kokoomuksen toimintatapaa sen omaa etua ajatellen. Ihmettelin sitä, että Kokoomus rikkoo entisestäänkin ongelmallisia suhteitaan Keskustaan. Jatkoin:

»Tätä tietä Kokoomus ajautuu yhä pahemmin SDP:n armoille. Mitä järkeä tässä on Kokoomuksen omalta kannalta?

Kokoomus aliarvioi omia kannattajiaan. Eivät he voi loputtomiin sietää sosialidemokraattista komentoa maassa, jossa on kuitenkin selvä ei-sosialistinen edus- kuntaenemmistö. Eivät Kokoomuksen äänestäjät voi pitkään sietää lähes täydellistä poliittisen moraalin puutetta. Monen Kokoomuksen kannattajankin mitta on täyttymässä.»

Merkillinen valtiosääntöuudistus

Kevätkaudella 1988 liikkeellepantu valtiosääntöuudistuksen valmistelu jatkui hallituksen omassa piirissä. Opposition vaatimuksia parlamentaarisen komitean asettamisesta ei otettu huomioon.

Keskustapuolueen sisäinen valmistelu johti kannanottoihin puoluevaltuuskunnassa marraskuun lopulla. Lähetin päätökset tiedoksi presidentille. Lähetekirjeeseen kirjoitin:

»Valtiosääntöasiassa hallitus on mielestäni valmistelun suhteen pahasti hakoteillä. Ellei koko opposition yhdessä esittämää perusteellista ja laajapohjaista valmistelua toteuteta, saattaa koko uudistus mennä kiville.»

Ei ollut apua tästäkään vetoomuksesta. Joulukuussa 1988 Holkerin hallitus antoi eduskunnalle esityksen valtiosäännön uudistamiseksi. Opposition vaatimaa parlamentaarista valmistelua ei suoritettu. Edes hallituksessa uudistusesitystä ei kunnollisesti käsitelty. Oikeusministeri Matti Louekoski valmisteli esityksen yhdessä presidentti Mauno Koiviston kanssa. Tämän hallituksen jäsenet meille avoimesti kertoivat.

Tavallisuudesta poiketen presidentti Koivisto osallistui tiedotustilaisuuteen, joka järjestettiin sen jälkeen kun valtiosääntöesitys oli annettu eduskunnalle. Hän kertoi seuraavansa tarkkaan asian käsittelyä eduskunnassa.

Koiviston lausunnot tulkittiin siten, että hallituksen valtiosääntöesitys on hyväksyttävä eduskunnassa sellaisenaan. Tämä katsottiin presidentin saneluksi. Omalta osaltani tulkitsin asian toisin: katsoin, että presidentti haluaa vain pitää eduskunnan tietoisena siitä, millaisen uudistuksen hän olisi valmis vahvistamaan.

Erehdyin. Eduskuntakäsittelyssä kävi ilmi, että hallituspuolueiden eduskuntaryhmillä ei ollut pienintäkään liikkumavaraa esitysten tarkistamiseen. Hallituspuolueiden edustajat kertoivat meille, että taustalla oli presidentin tiukka kanta.

Arvostelin julkisuudessa sekä valtiosääntöuudistuksen valmistelutapaa että sen sisältöä. Tammikuun lopulla kirjoitin Turun Sanomissa:

»Hallitus väittää, että sen eduskunnalle antama valtio- sääntöuudistus lisää järjestelmämme parlamentaarisuutta. Tätä perustellaan sillä, että pääministerin asema vahvistuu eduskunnan hajottamista ja ministerin erottamista koskevassa päätöksenteossa.

Käytännössä nämä muutokset eivät kuitenkaan lisää eduskunnan valtaa, vaan kysymys on pienestä siirtymästä toimeenpanovaltaa käyttävien valtioelinten keskinäisissä valtasuhteissa. Jos suoraan vaalitapaan siirtymällä vahvistetaan presidentin asemaa ja jos presidentin valta hallitusta muodostettaessa säilytetään nykyisellään, saattaa pääministeri olla tulevaisuudessa jopa tähänastista enemmän riippuvainen presidentistä. Tällöin pääministerin aseman vahvistuminen ei suinkaanlisäisi eduskunnan vaikutusvaltaa, vaan toteutuvien muutosten kokonaisuus saattaisi sitä jopa kaventaa. Varsin sattuva on mielestäni se julkisuudessa esitetty kärjistys, että hallituksen esitys merkitsisi pääministerin aseman muuttumista kohti amerikkalaisen mallin mukaista varapresidenttiyttä.»

»Monet merkittävät valtiosääntöoikeuden ja valtio-opin asiantuntijat ovat ankarasti arvostelleet niin sanotun Ranskan mallin mukaista presidentin vaalitapaa ja todenneet sen Suomen oloihin soveltumattomaksi. Keskustelussa on ehdotettu tutkittavaksi myös useiden muiden vaalitapojen soveltuvuutta Suomen poliittiseen järjestelmään. Tästä huolimatta hallitus esittää Ranskan mallin mukaista vaalitavan uudistamista.

Suomen monipuoluejärjestelmässä Ranskan malli ei välttämättä kaikissa oloissa turvaa kahden suositumman ehdokkaan pääsyä toiselle kierrokselle. Tästäkin syystä järjestelmällä on todennäköisesti Suomen poliittista järjestelmää kaksinapaistava vaikutus. Tämä puolestaan käytännössä ilmeisesti vahvistaisi edelleen sosialidemokraattien suhteellista asemaa.

Professori Antero Jyränki on arvostellut hallituksen esitystä juuri sen kaksinapaistavan vaikutuksen johdosta. Hän on esittänyt yhden kierroksen mallia, jossa eniten ääniä saanut tulee suoraan valituksi. Tämä olisi ymmärtääkseni parempi järjestelmä kuin hallituksen esittämä vaalitapa. Jyrängin malli voitaisiin tietysti toteuttaa myös kaksivaiheisena, jos niin halutaan. Tällöin toiselle kierrokselle voisi tulla useampia ehdokkaita kuin Ranskan mallissa. Ellei kukaan saisi äänten enemmistöä ensimmäisellä kierroksella, valituksi tulisi toisella kierroksella eniten ääniä saanut ehdokas.»

Kun valtiosääntöuudistus oli ruhjottu läpi hallituksen esittämässä muodossa, puutuin asiaan vielä siinä vaiheessa, kun lait oli jo päätetty jättää lepäämään yli vaalien.

Kirjoitin asiasta Turun Sanomissa.

Kertasin aluksi asian käsittelyn keskustapuolueen piirissä. Eduskuntaryhmän ja puoluehallituksen osittain erilaiset näkemykset oli sovitettu yhteen puoluevaltuuskunnassa marraskuussa 1988 hyväksyttyyn kannanottoon. Perustuslakivaliokunnan keskustalaiset jäsenet olivat yrittäneet saada tämän päätöksen mukaisia muutoksia hallituksen esitykseen ja epäonnistuneet. Jatkoin:

»Valtiosääntöuudistusta ei ole kuitenkaan vielä loppuun käsitelty. Lait on jätetty lepäämään. Tämän menettelyn tarkoituksena on se, että kansalaiset voivat vaalien kautta vaikuttaa siihen, kuinka lepäämässä olevalle lakiesitykselle lopulta käy. Lepäämisaika antaa myös päätöksentekijöille tilaisuuden vielä harkita, onko lait viisasta lopullisesti hyväksyä.

Hallituspuolueet ovat tahtoneet tehdä valtiosäännöstä vaalikysymyksen. Ne kieltäytyivät ottamasta huomioon oppositiopuolueiden muutosehdotuksia, vaan uudistus ajettiin läpi kapealla enemmistöllä. Tarkoituksena on rakentaa tällä tavoin tilanne, jossa oppositiopuolueiden olisi pakko joko hyväksyä tai hylätä tämä epätyydyttävä paketti.

Näin yksinkertaisesti asiat eivät suju. Keskusta ei ole luopunut tavoitteistaan. Lepäämäänjättämismenettely tarjoaa tilaisuuden vielä kerran selvittää mahdollisuudet uudistuksen korjaamiseen. Ja vaaleissa voimme hakea tukea omalle kannallemme.

Keskustan tärkein tavoite on se, että eduskunnanasemaa vahvistetaan. Uskon, että tässä onnistutaan, sillä SKDL on meidän kanssamme samaa mieltä. Vaalien jälkeen Keskustan ja Vasemmistoliiton voimat riittävät tämän vaatimuksen läpiajamiseen. Käytännössä tämä voisi toteutua nyt hyväksyttyjä lakeja muuttamalla tai siten, että niiden hyväksymisen yhteydessä saadaan pitää sopimus eduskunnan aseman vahvistamisesta.

Myös vaalitavasta me haluamme vielä keskustella. Ellei paremmasta mallista voida sopia, Keskusta hyväksyy nyt päätetyn Ranskan mallin. Mutta vetoamme vakavasti muihin puolueisiin sen puolesta, että muita vaihtoehtoja vielä harkitaan. Muistutan siitä, että valtiosääntöasiantuntijat ovat lähes yksimielisesti tyrmänneet Ranskan mallin mukaisen vaalitavan Suomen oloihin sopimattomana.

Valtiosääntökeskustelu ja siitä käyty keskustelu ei ole ollut sen arvon mukaista, joka perustuslakien muuttamisella tulisi olla. Mukana on ollut aika tavalla kevytmielisyyttä ja jopa populismia. Ranskan mallia on ajettu hyvin innokkaasti sulkien silmät niiltä ongelmilta, joihin se ilmeisesti johtaa. Lakien valmistelu ei ollut riittävän laajapohjaista. Päätöksenteossa ei edes pyritty löytämään laajaa yksimielisyyttä.

Valtiosääntöuudistuksen kolmannessa käsittelyssä käytin oman eduskuntaryhmäni pyynnöstä puheenvuoron, jonka olin huolellisesti valmistellut. Se perustui Keskustan puoluevaltuuskunnan päätökseen ja sen hyväksyttiin ennakkoon puoluehallituksen työvaliokunnassa. Puheessani ilmoitin sen, että Keskusta ei ole luopunut omista tavoitteistaan ja että me pyrimme vielä neuvottelemaan uudistuksen korjaamisesta.

Reaktiot olivat omituiset. Argumenttien taso oli masentava. Kaiken huippu oli se väite, että keskustan kanta perustuisi puoluetaktisiin laskelmiin. Näin ei ole. Olemme tarkastelleet valtiosääntöuudistusta nimenomaan periaatekysymyksenä. Keskustan ei sitä paitsi ole tarpeen olla huolestunut omasta asemastaan. Meillä on kaikki edellytykset nousta jopa Suomen suurimmaksi puolueeksi. Joka tapauksessa uskon Keskustan menestyvän siitä riippumatta, millainen on meidän poliittinen järjestelmämme. Mutta nyt onkin kysymys enemmästä. On kysymys siitä, mikä on hyvä Suomelle.»

Vaalien jälkeen Keskusta ei kyennyt aikaansaamaan korjausta Holkerin hallituksen läpiajamaan valtiosääntöuudistukseen. Vaalien jälkeen muodostettu Ahon hallitus käynnisti valmistelun valtiosääntöuudistuksen jatkamiseksi.

Väitöskirja Suomen ulkopoliittisesta doktriinista

Keväällä 1989 päättyi kesällä 1987 alkanut tieteellinen työni. Aluksi kirjoitin lisensiaattityöni, joka valmistui syksyllä 1987. Heti presidentinvaalien jälkeen ryhdyin kirjoittamaan väitöskirjaani, joka syntyi lisensiaattityön pohjalta. Väitöskirja valmistui ruotsinkielisenä syksyllä 1988, jolloin väittelin valtiotieteen tohtoriksi Åbo Akademissa.

Syksystä 1988 kevääseen 1989 kirjoitin väitöskirjani suomennoksen. Tämän ohella kirjoitin uutta kirjaa, joka ilmestyi keväällä 1989 yhtä aikaa suomenkielisen väitöskirjani kanssa nimellä »Yhteinen tehtävämme — kansanvaltaisen muutoksen strategia».

Kevään 1987 hallitusratkaisun jälkeen tartuin välittömästi tieteelliseen työhön. Olin jo aikaisemmin laatinut alustavan tutkimussuunnitelman, jonka pohjalta tarkoitukseni oli paneutuaSuomen ulkopolitiikan ydinkysymyksiin. Kaivoin paperini esille ja ryhdyin saattamaan suunnitelmaa ajan tasalle.

Heti aluksi jouduin päättämään, missä suorittaisin jatko-opintoni. Olin opiskellut aikanaan valtio-oppia Helsingin Yliopistossa ja suorittanut siellä valtiotieteen kandidaatin tutkinnon. Olin jatkanut siellä sosiologian opintoja sivulaudaturia varten ja osallistunut sen järjestämään lisensiaattiseminaariin. Olisi ollut luonnollista jatkaa samassa yliopistossa.

Minulla oli kuitenkin kaksi syytä siirtyä toiseen opinahjoon. Ensiksikin olin pannut merkille, että Åbo Akademissa oli harjoitettu juuri sellaista ulkopoliittisten doktriinien tutkimusta, johon minäkin olin suuntautumassa. Tunsin vanhastaan sen professorin Krister Ståhlbergin. Helsingin yliopistossa opettajanani olisi ollut professori Raimo Väyrynen, aktiivinen sosialidemokraatti. Kaiken kokemani jälkeen en tuntenut suurta houkutusta ryhtyä työhön hänen kanssaan, vaikka meillä olikin asialliset henkilökohtaiset suhteet.

Otin yhteyden Krister Ståhlbergiin. Hän otti minut mielellään omaan tiedekuntaansa. Tieteellisen työni varsinainen ohjaaja oli professori Dag Anckar, mutta Ståhlberg oli tiivisti mukana koko ajan.

Laadin tutkimussuunnitelman. Opettajieni opastuksella löysin tutkimusmenetelmän, jota käyttäen saatoin täysimääräisesti hyödyntää lähes yhdeksän vuoden mittaisen työkokemukseni ulkoasiainministerinä. Olin tehnyt niinä vuosina »toimintatutkimusta» — nyt keskityin raportin laatimiseen. Menetelmäni oli »praktinen syllogismi», käytännöllisen päättelyn menetelmä, joka oli minulle mieluisa myös tieteen filosofian näkökulmasta.

Lisensiaattityöni käsitteli Suomen ulkopoliittista doktriinia. Lähdin liikkeelle ulkopolitiikan yleisistä päämääristä ja niistä johdetuista Suomen ulkopolitiikan tavoitteista. Sitten esitin oman käsitykseni siitä, miten Suomen ulkopoliittinen johto oli näihin tavoitteisiin silloin vallinneessa toimintaympäristössä pyrkiessään päätynyt siihen ulkopoliittiseen doktriiniin, jota Suomi tuolloin noudatti. Tässä käytin siis praktista syllogismia: pyrin esittämään käytännöllisen päättelyn kautta, miten doktriini oli syntynyt. Tämän tarkastelun kautta pyrin myös selkiinnyttämään Suomen ulkopoliittista doktriinia. Jaoin doktriinin kahtia, turvallisuuspoliittisen perusratkaisun doktriiniin ja puolueettomuusdoktriiniin.

Lisensiaattityön valmistuttua kävin käsiksi väitöskirjan laatimiseen. Hieman paranneltu lisensiaattityö muodosti väitöskirjan alkuosan. Sen lisäksi laadin ennustuksen Suomen ulkopoliittisen doktriinin tulevaisuudesta ja erityisesti sen soveltamisesta ihmiskuntapolitiikassa.

Turvallisuuspoliittisen perusratkaisun doktriiniin kuului kaksi osaa, puolueettomuus ja YYA-sopimus. Tässä yhteydessä puolueettomuuden sisältö oli puhtaasti turvallisuuspoliittinen:

»Liittokuntiin kuulumattomana, puolueettomana maana Suomi pyrkii puolueettomuuspolitiikallaan säilyttämään tämän asemansa ja pysyttäytymään kriisitilanteissa puolueettomana.»

Turvallisuusdoktriinin toisen osan muotoilin näin:

»YYA-sopimuksen mukaisesti Suomi estää alueensa käytön Neuvostoliittoon suuntautuvaan hyökkäykseen.»

Tämän doktriinin puolueettomuusosa oli hyvin lähellä Ruotsin ulkopolitiikan vakiintunutta määritelmää, jonka mukaan Ruotsin politiikkana on rauhanajan liittoutumattomuus, joka tähtää puolueettomuuteen sodan aikana.

Mutta kylmän sodan kaudella kehittyneessä Suomen puolueettomuusdoktriinissa oli toinenkin ulottuvuus. Muotoilin sen väitöskirjassani näin:

»Ottaessaan kantaa kansainvälisiin kiistakysymyksiin ja osallistuessaan kansainväliseen yhteistyöhön Suomi pyrkii pysyttäytymään suurvaltojen välisten eturistiriitojen ulkopuolella ja ylläpitämään hyviä suhteita kaikkien maiden kanssa.»

Yhdistämällä turvallisuuspoliittisen perusratkaisun doktriiniin kuuluvan puolueettomuusosan ja tämän puolueettomuuspolitiikan »yleisen» ulottuvuuden toisiinsa sain tulokseksi kaksiosaisen Suomen puolueettomuusdoktriinin.

Väitöskirjani tämän osan tarkoitus oli selventää puolueettomuuden käsitettä siten, että voisimme purkaa sitä Suomen puolueettomuuteen liittynyttä jännitettä, joka rasitti Suomen ja Neuvostoliiton keskinäisiä suhteita.

Puolueettomuuden turvallisuuspoliittisen ulottuvuuden ei pitäisi rauhan oloissa aiheuttaa mitään ongelmia, sillä tässä yhteydessä puolueettomuudella tarkoitettiin sitä, että Suomi on liittoutumaton maa, joka pyrkii pysyttäytymään kriisien ja sotien ulkopuolella. Tältä osin potentiaalinen ongelma liittyisi kriisitilanteisiin ja siihen, toimisiko Suomi tuolloin YYA-sopimuksen mukaisesti. Tämän vuoksi Suomen tuli ylläpitää luottamusta siihen, että maa vastaa sopimusvelvoitteistaan.

Puolueettomuuden yleisenkään ulottuvuuden ei pitäisi olla ongelma Neuvostoliiton kannalta, sillä sen mukaan Suomi kohteli suurvaltoja tasapuolisesti ja ylläpiti hyviä suhteita kaikkiin maihin. Puolueettomuuspolitiikkansa ansiosta Suomi saattoi edesauttaa sellaista kansainvälistä kehitystä, joka oli Neuvostoliitonkin etujen mukaista. Tältä osin ongelmia saattoi syntyä asioissa, joissa jouduttiin sovittamaan yhteen turvallisuuspoliittisen perusratkaisun doktriinia ja puolueettomuusdoktriinia. Esimerkein osoitin, että näissä tilanteissa Suomi antaa etusijan ensin mainitulle. Yksi esimerkeistä oli Pohjolan ydinaseeton vyöhyke, jota Suomi aktiivisesti edisti, vaikka kysymyksessä oli ristiriita suurvaltojen välillä. Väitöskirjani toinen osa sisälsi ennustuksen Suomen ulkopoliittisen doktriinin tulevaisuudesta sekä yleisesti että erityisesti ihmiskuntapolitiikassa.

Ensin käsittelin ennustamisen menetelmiä. Johtopäätökseni oli se yleisesti tunnustettu totuus, ettei yhteiskuntatieteessä ole mahdollista tehdä luotettavia ennustuksia. Työni menetelmä- osuus antoi kuitenkin mahdollisuuden eritellä eri tekijöiden vaikutusta doktriinin kehitykseen.

Yksi keskeinen lähtökohta ennustukselleni oli Euroopan kahtiajaon pysyvyys. Pian kuitenkin tämä pilari ja samalla ennukseni pohja petti. Tällä perusteella jotkut ovat väittäneet väitöskirjaani arvottomaksi.

Väitöskirjani ei suinkaan menettänyt arvoaan sen vuoksi, että siihen sisältyvä ennustus ei toteutunut. Laatimani kuvaus Suomen sodanjälkeisestä ulkopoliittisesta doktriinista on jälkikäteenkin tärkeä. Epäonnistuminen ennustamisessa puolestaan on osoittanut todeksi sen, mitä itse kirjoitin ennustamisen vaikeudesta. Neuvostoliiton ja sen johtaman voimaryhmittymän hajoamista ei kukaan muukaan pystynyt vielä tuolloin ennustamaan.

Runsas vuosi väitöskirjani ilmestymisen jälkeen saatoin omalta osaltani ennustaa Neuvostoliiton tulevaisuuden. Maaliskuun 3. päivänä 1990 julkaistiin Liitto-lehdessä haastattelu, jossa ennustin Neuvostoliiton hajoavan ja sen valtiollisen järjestelmän muuttuvan. Haastattelun asianomainen osuus oli tällainen:

»Mitä Itä-Euroopassa lähivuosina tapahtuu?

— Siellä tapahtuu monenmoisia asioita...kaikki ennustaminen on nyt äärimmäisen epävarmaa. Näyttää käyvän niin, että Itä-Euroopan sosialistiset maat paitsi itsenäistyvät, niistä tulee myös tietyllä tavalla puolueettomia maita. Varsovan liitto säilyy toistaiseksi, mutta kyllä näistä maista tulee hyvin itsenäisiä ja turvallisuuspoliittisessa mielessä puolueettomia.

— Niitten talous avautuu länteen. Käytännössä Saksan taloudellinen ja poliittinen vaikutusvalta laajenee itään päin Neuvostoliiton rajoille saakka ja myöskin tavallaan sen rajan yli. Yhtyneestä Saksasta tulee Neuvostoliiton tärkein yhteistyökumppani talouden ja teknologian aloilla.

— Mitä itselleen Neuvostoliitolle tapahtuu, jää nähtäväksi. On täysin mahdollista, että jotkut neuvostotasavallat — Baltian maat kärjessä — irrottautuvat. Vaikka näin kävisikin niin siitä huolimatta Venäjä säilyy suurvaltana. Venäjän federatiivinen neuvostotasavalta on alueeltaan ja väestöltään todellinen suurvalta.»

»— Mitä Neuvostoliitossa tapahtuu poliittisesti, on vaikea ennustaa, mutta on täysin mahdollista, että koko Neuvostoliiton valtiollinen järjestelmä muuttuu. Niin että meillä naapurina ehkä kohta onkin porvarillinen Venäjä.

Pidätkö sitä mahdollisena?

— Se on täysin mahdollista. Tietynlaisen muutosprosessin kautta Neuvostoliiton koko rakennelma muuttuu toiseksi. Minkälainen se tulee olemaan tarkemmin, on vaikea ennustaa. Mikä on porvarillinen ja mikä sosialistinen… ne ovat tässä vain iskusanoja. Tarkoitan sitä, että järjestelmän luonne voi niin radikaalisti muuttua, että voidaan puhua porvarillisesta Venäjästä.»

Syksyllä 1988 väitöskirjallani oli oma vaikutuksensa myös käytännön elämään. Työni valmistuttua aloin voimakkaasti tarjota ajatuksiani Neuvostoliiton suuntaan. Tammikuussa 1989 pidin Neuvostoliiton tiedeakatemiassa laajan esitelmän, jossa esitin väitöskirjaani sisältyneen kuvauksen Suomen puolueettomuus- doktriinista. Myöhemmin sama esitys julkaistiin venäjänkielisessä »Kansainvälinen elämä» -nimisessä lehdessä.

Pääsihteeri Mihail Gorbatshov vieraili lokakuussa 1989 Suomessa. Ennen tätä vierailua puhuin erityisesti Felix Karaseville siitä, että Gorbatshov matkallaan selväsanaisesti tunnustaisi Suomen puolueettomuuden käyttäen hyväksi väitöskirjassani selkiinnytettyä käsitteistöä.

Gorbatshovin puhe oli oivallisesti muotoiltu. Jälkikäteen sain kuulla parilta neuvostodiplomaatilta, että väitöskirjallani oli ollut osuutensa Gorbatshovin puheeseen. Minä en saanut tilaisuutta tavata Gorbatshovia. Hänen puheensa sain kuunnella Finlandia-talon peräpenkiltä.

Väitöskirjatyössäni kehitin myös ihmiskuntapolitiikkaan liittyvää käsitteistöä. Lähtökohtani oli se, että ulkopolitiikassa on itsekkäiden päämäärien — kansallisen edun edistämisen — rinnalla myös epäitsekkäitä yleisinhimillisiä tavoitteita. Kansallisen edun edistämisessä on toisaalta nykyään pakko ottaa huomioon myös kansakuntien yhteinen etu. Ihmiskuntapolitiikka on toimintaa, jossa kansakunnat edistävät yhteisiä etujaan ja jossa ne toteuttavat epäitsekkäitä yleisinhimillisiä tavoitteitaan.

Väitöskirjani ennustusosassa tulin siihen tulokseen, että ihmiskuntapolitiikan merkitys väistämättä kasvaa tulevaisuudessa. Ennustin, että Suomen ulkopolitiikassa hyvin keskeinen merkitys tulee olemaan kansainvälisellä ympäristönsuojeluyhteistyöllä ja muulla toiminnalla luonnontaloudellisesti kestävän kehityksen toteuttamiseksi. Ministerinä olen myöhemmin saattanut toimia tämän ennustuksen toteuttamiseksi.

»Yhteinen tehtävämme»

Väitöskirjatyöni päätyttyä totesin, että olin tutkimustyössäni vielä puolitiessä. Mieltäni askarrutti polttava kysymys: kuinka voidaan saada aikaan se muutos, jonka avulla ihmiskunnan kehitys suunnataan luonnontaloudellisesti kestävälle pohjalle. Pentti Linkolalla oli oma mallinsa: diktatuuri ja väkivallan käyttö. Minun oli koetettava löytää kansanvaltainen tapa tämän muutoksen aikaansaamiseksi. Kirjoitin kirjan »Yhteinen tehtävämme— kansanvaltaisen muutoksen strategia».

Lähestyin itselleni asettamaani kysymystä filosofian ja sosiologian kautta. Avainkysymys oli ihmisen tietoisuuden muotoutuminen. Jotta muutos voitaisiin toteuttaa kansanvaltaisesta tulisi ihmisten enemmistön ymmärtää, että nykyinen kehityssuunta johtaa onnettomuuksiin ja tuhoon. Pitäisi saada aikaan muutos elämän ja politiikan arvoissa ja tavoitteissa.

Kirjassani päädyin siihen, että käänne voidaan saada aikaan kansainvälisellä ympäristönsuojeluyhteistyöllä. Kun kansakuntien johtajat tajuavat muutoksen välttämättömyyden, he solmivat sopimuksia, jotka pakottavat jokaisen kansakunnan sopeutumaan luonnontalouden asettamiin rajoihin. Kansainvälisen yhteistyön edetessä joutuu jokainen kansakunta käymään sisäisen keskustelun, jota kautta tietoisuus muutoksen välttämättömyydestä leviää ihmisten keskuuteen. Tarvitaan »kommunikatiivinen prosessi», jonka kautta päätöksentekijät, asiantuntijat ja kansalaiset päätyvät kansanvaltaisella tavalla suunnan muutokseen.

»Yhteinen tehtävämme» valmistui keväällä 1989 yhtä aikaa kuin väitöskirjani suomennos. Olin hyvin pettynyt siihen, etten saanut kirjalleni juuri lainkaan julkisuutta. Omasta mielestäni olin kirjoittanut tärkeimmän kirjani. Halusin saada sanomani laajempaan tietoisuuteen, mutta en siinä onnistunut. Minua toki hieman lohdutti se, että mm. Georg Henrik von Wright, Reijo Wilenius, Esa Saarinen ja Torsti Kivistö esittivät siitä myönteisen arvion.

Vuonna 1990 järjestettiin Suomessa Liberaalisen Internationaalin kongressi. Minut valittiin teemaraporttia laativan työryhmän puheenjohtajaksi. Tähän raporttiin sain kirjatuksi »Yhteinen tehtävämme» -kirjan keskeisen sisällön. Lisäksi pidin kongressissa esittelypuheenvuoron, jossa täydensin raporttia poliittista johtajuutta koskevalla, filosofiaan perustuvalla puheenvuorollani. Nojauduin siinä mm. Christopher Hodgkinsonin teokseen »The Philosophy of Leadership»:

»Hodgkinson korostaa arvojen merkitystä kaikessa päätöksenteossa. Hänkin kritisoi loogisen positivismin hallitsevaa asemaa ja luonnehtii omaa teostaan ei-positivistiseksi. Hänen tavoitteenaan on ylittää positivismin rajat ja sijoittaa se laajempaan arvojen kokonaisuuteen.

Arvoja koskevan luokituksen pohjalta Hodgkinson jakaa päätöksentekijät ja poliitikot neljään Weberin ideaalityyppien tapaiseen perustyyppiin:

1. karrieristi (careerist), joka opportunistisesti ja keinoja kaihtamatta pyrkii urallaan eteenpäin, 2. poliitikko (politician), joka samaistuu omaan ryhmäänsä ja edustaa aidosti sen yhteisiä etuja ja näkemyksiä, 3. teknikko (technician) tai byrokraatti, joka perustaa toimintansa uskoon tiedon ja rationaalisuuden ratkaisevasta merkityksestä päätöksenteossa ja 4. runoilija (poet), jolla on voimakkaita ihanteita ja luja tahto.

Hodgkinsonin ajattelussa nämä poliitikkotyypit muodostavat hierarkian, jossa ylempi taso pitää sisällään alemman tason johtajaominaisuudet. Niinpä ideaalityypin ’runoilija’ — arvo- ja tahtopoliitikko — toimisi korkeimmalla etiikan tasolla etsien siten vahvan arvotietoisuutensa pohjalta yhteisölleen korkeaa todellista hyvinvointia. Hän ylittäisi alempiin arkkityyppeihin liittyvät elämänarvot. Hänellä olisi moraalisen voiman vahvistama auktoriteetti.»

Esityksestäni kävi ilmi, että katsoin juuri nyt tarvittavan »runoilijoita». Samalla korostin vallankäyttöä tarkkailevien ja sitä rajoittavien demokraattisten järjestelmien kehittämisen tärkeyttä: demokraattista arvo- ja tahtopolitiikkaa.

Joulukuussa 1992 LI:n johto jätti YK:n pääsihteerille järjestössä laaditun asiakirjan YK:n vahvistamisesta. Raportin valmisteli työryhmä, jonka puheenjohtajana minulla oli kunnia toimia. Tässä asiakirjassa hahmoteltiin YK:n toiminnan tehostamista erityisesti kestävän kehityksen edistämiseksi. Tämä raportti sisälsi ehdotuksia toimenpiteiksi, joilla teemaraportissa hahmoteltua kehitystä voitaisiin edistää.

Myös ministerinä olen voinut edistää tieteellisessä työssäni esiin tulleiden ajatusten toteuttamista. Toimin mm. YK:n ympäristö- ja kehityskonferenssia valmistelleen kansallisen toimikunnan ja Suomen konferenssivaltuuskunnan puheenjohtajana.

Nyt YK:n uudistaminen edistyy myös hallitusten tasolla. Pohjoismaiden kesken on sovittu, että Suomi vetää työtä maailmanjärjestön perusteelliseksi uudistamiseksi nyt kun sillä on pian 50-vuotisjuhlat ja kun ollaan siirtymässä uudelle vuosituhannelle. Tämä toiminta tähtää myös peruskirjan tarkistamiseen: viisikymmentä vuotta sitten ei ollut vielä mitään tietoa nykyajan vaikeista ympäristö- ja kehitysongelmista. Myös organisaatiota on uudistettava. Turvallisuusneuvoston rinnalle tulee luoda »kehitysneuvosto», jonka vastuulle tulisi kestävän kehityksen toteuttaminen kaikkialla maailmassa.

Kolme elämänmuutosta

Keväällä 1989 syntyi samankaltainen tilanne kuin vuonna 1974. Paneuduttuani väitöskirjatyöni ja sitä seuranneen kirjaprojektin yhteydessä jälleen aatteen syvimpiin kysymyksiin jouduin pohtimaan myös omaa elämääni ja työtäni. Tähän vaikutti osaltaan sekin, että ystäväni Kari Kairamo oli edellisen vuoden lopulla kohdannut oman käden kautta maallisen vaelluksensa pään.

Jälleen kerran tutkiskelin itseäni ja pohdin sitä, olisiko minun vaihdettava uraa. Olin vasta 43-vuotias. Ajattelin, että voisin tehdä vielä täysimittaisen työpäivän muissa tehtävissä. Pitkän yhteiskunnallisen kokemukseni ja tohtorin tutkintoni vuoksi ajattelin voivani saada kohtuullisen työpaikan poliittisen elämän ulkopuolelta.

Jälleen kerran päädyin siihen, että minun elämäntehtäväni on toimia yhteiskunnallisissa luottamustehtävissä. Tämä tie oli minut valinnut, tämä tie oli minun.

Mutta tarvitsin vaihtelua elämääni. Siksi mielessäni syntyi kolmiosainen suunnitelma. Ensiksikin päätin luopua puolueen puheenjohtajan tehtävästä. Toiseksi päätin siirtyä Lapin vaalipiiristä Uudenmaan vaalipiiriin. Ja — edelliseen liittyen — päätin hankkia Uudeltamaalta läheltä Helsinkiä pienen maatilan.

Puhuin suunnitelmistani Vuokolle ja lapsille. He innostuivat asiaan. Niin päätimme panna toimeksi.

Olimme jo vuosikausia haaveilleet siitä, että voisimme asua Helsingin ulkopuolella. Usein keväällä olimme ajelleet autolla Uudenmaan maaseudulla juuri koivujen puhjettua lehteen ja haaveilleet omasta maapaikasta. Se teki ihan kipeää.

Olimme kuitenkin aina joutuneet toteamaan, ettei meillä ole varaa hankkia itsellemme kolmatta asuntoa. Mutta nyt meillä oli rahoitusratkaisu mielessämme: myymme Helsingin asuntomme ja hankimme sinne vuokra-asunnon. Emme voineet kokonaan luopua Helsingin asunnostamme, jota tarvitsimme sekä minun eduskuntatyöni että lasten koulunkäynnin takia.

Ensin käynnistyi maatilan etsintä. Kiinteistövälittäjillä ei ollut tarjottavana meille sopivaa tilaa. Itse seurasin Helsingin Sanomien kiinteistöpalstaa. Sieltä silmiini osui ilmoitus 2,5 hehtaarin suuruisesta tilasta Tuusulassa. Kävimme katsomassa paikkaa päällisin puolin ja jätimme ostotarjouksen. Kaupat syntyivät ja Suoharjun tila oli meidän. Myöhemmin ostimme pari pientä metsäpalstaa, joten tilan pinta-ala kasvoi vajaalla kahdella hehtaarilla.

Suoharjun tila on tyypillinen rintamamiestila, jonka tallimies Eino Juurinen oli itselleen ja perheelleen rakentanut. Juurisen perikunta pani aikanaan talon myyntiin, jolloin sen osti hevosmies Vanja Blomerus. Häneltä me talon ostimme.

Suoharjun ostettuamme kohtasimme arkipäivän suomalaista rasismia. Monet kauhistelivat sitä, että olimme ostaneet »mustalaisen mökin».

Myimme Pohjoisrannan asuntomme. Asuntokaupasta saamillamme rahoilla saatoimme maksaa Suoharjun kauppahinnan ja tilan rakennusten remontin.

Päärakennusta laajennettiin ja se kunnostettiin kellarista ullakolle saakka. Huonokuntoinen talli oli alun perin tarkoitus purkaa. Emme kuitenkaan oikein raaskineet sitä tehdä ja tutkimme mahdollisuudet korjata senkin. Kovalla työllä tämäkin onnistui.

Muutimme Suoharjuun marraskuun alussa 1989. Puolta vuotta myöhemmin valmistuivat vanhaan tallirakennukseen rakennetut sauna-, varasto- ja autotallitilat.

Heti kun tieto tilakaupasta oli levinnyt julkisuuteen, ryhtyivät Uudenmaan keskustalaiset pyytämään minua ehdokkaaksi omaan vaalipiiriinsä. He vetosivat myös siihen, että Marjatta Väänänen ja Johannes Virolainen olivat jäämässä pois eduskunnasta. Pyyntö ei tullut yllätyksenä. Lupasin harkita asiaa.

Vastaus oli jo tuolloin selvä, mutta halusin viivyttää ratkaisua mm. antaakseni Lapin keskustaväelle aikaa sopeutua tähän ajatukseen. Laskin mielessäni, että voisin vaalipiiriä vaihtamalla kohentaa Keskustan vaalimenestystä sekä Lapissa että Uudellamaalla.

Lapissa paikan avautuminen panisi vauhtia vaalityöhön ja saattaisi tehdä mahdolliseksi Keskustan kansanedustajien määrän lisääntymisen neljästä viiteen. Uudellamaalla oli Väänäsen ja Virolaisen jättäytyessä syrjään puutetta nimekkäistä ehdokkaista. Lähtemällä ehdokkaaksi tässä maamme väkirikkaimmassa vaalipiirissä voisin kohentaa puolueen vaalimenestystä. Nämä arviot osoittautuivat oikeiksi.

Kolmas elämänmuutokseni ei aluksi ottanut onnistuakseen. Olin päättänyt, että ilmoittaisin hyvissä ajoin ennen syksyn 1989 puoluevaltuuskunnan kokousta, että luovun puheenjohtajan paikalta Porin puoluekokouksessa kesällä 1990. Suunnitelmani menivät kuitenkin sekaisin, kun Jukka Tarkka taustavoimineen käynnisti toisen minuun kohdistuneen poliittisen murhan yrityksen.

Kesäkauden 1989 elin onnellista aikaa. Valmistelimme Tuusulan talon remonttia. Alkukesästä tein kuukauden mittaisen lomamatkan Yhdysvaltoihin yhdessä Tanelin kanssa, joka oli juuri valmistunut peruskoulusta. Sen jälkeen meillä oli kunnon loma Keminmaalla. Syyskesällä aloimme talkootöillä siivota Suoharjun rakennuksia ja ympäristöä. Korjaustyöt käynnistettiin heti rakennuslupien tultua. Olin varannut alkusyksystä aikaa huolehtiakseni Suoharjun kunnostustöistä.

Sitten meitä kohtasi kaksi lähes samanaikaista onnettomuutta. Lotta jäi moottoripyörän alle ja hänen jalkansa katkesi. Kipsaus ei heti onnistunut, joten paraneminen kesti tavanomaista pitempään. Tämä vaikeutti Suoharjun töitä.

Lotta oli sairaalassa, kun lehtimiehet alkoivat soitella minulle 30. elokuuta ja kysellä kommenttejani »siitä maanpetosjutusta, joka oli lähtenyt liikkeelle». Soitin Vuokolle sairaalaan ja kerroin asiasta. Sitten ryntäsin kotiin tutkimaan omaa arkistoani.

Onneksi Karjalaiselle syksyllä 1981 lähettämäni kirjeen kopio löytyi ja saatoin käydä puolustautumaan. Saatoin heti todeta, että selostustani Viktor Vladimirovin kanssa käymästäni keskustelusta oli siteerattu puutteellisesti ja että koko Suomen Kuvalehden juttu oli täysin harhaanjohtava.

Tästä alkoi kolmen kuukauden mittainen julkisuuden ajojahti. Minut leimattiin tuoreeltaan maanpetturiksi. Lehdistö ja sähköiset tiedotusvälineet herkuttelivat asian jokaisella käänteellä. Kielteinen lehdistökirjoittelu levisi nopeasti myös ulkomaisiin lehtiin. Sain vastaanottaa ulkoasianministeriön laajoja koosteita ulkomaisten lehtien Vladimirov-kirjoituksista. Tietysti niitä siteerattiin hanakasti myös eräissä suomalaisissa lehdissä.

Marraskuun lopulla 1989 perustuslakivaliokunta otti kantaa kansanedustaja Kimmo Sasin ym. kirjelmään, jolla minut pyrittiin saattamaan valtakunnanoikeuden eteen. Valiokunta totesi, että en ollut rikkonut lakia. Valiokunta ei kuitenkaan tyytynyt vain tekemään sille kuuluvaa päätöstä, vaan se liitti päätökseen poliittisen kannanoton. Valiokunnan mielestä olin keskustellut Vladimirovin kanssa kauppasuhteista tavalla, »josta saattoi saada käsityksen, että vaikuttaminen kauppasuhteiden kautta presidentinvaaliin voi olla mahdollista tai tulla jopa hyväksyttävänä menettelynä kysymykseen. Tällainen keskustelu ei sovi ulkoasiainministerin asemaan. Entisen ulkoasiainministeri Väyrysen menettelyä, kun hän tavatessaan Vladimirovin kävi tällaista keskustelua, voidaankin pitää varomattomana, mutta sen ei voida katsoa olevan ministerinvastuulaissa säädettyä lainvastaista menettelyä.»

Valiokunnan keskustalaiset jäsenet eivät yhtyneet valiokunnan poliittiseen kannanottoon ja moraaliseen tuomioon minun syyllistymisestäni varomattomuuteen. He katsoivat, että valiokunnan tälle kannanotolle ei ole perustaa laissa.

Omassa kommentissani totesin, että valiokunnan moraalikannanotto jättää tahran valiokunnan maineeseen. Pidin sen mukaan ottamista puhtaasti poliittisena tekona.

Vladimirov-jupakka löi minuun julkisuudessa täysin perusteettoman maanpetturin leiman, kuten kirjani ensimmäisessä osassa osoitin. Lisäksi tämä tapaus synnytti tai toi julkisuuteen pahan särön minun ja presidentti Mauno Koiviston keskinäisissä suhteissa. Säröttömät eivät nämä suhteet olleet entuudestaankaan.

Mauno Koiviston ja Paavo Väyrysen vaikea suhde

Jouduimme Mauno Koiviston kanssa ensimmäisen kerran napit vastakkain vuosina 1979−82 hänen johtamansa hallituksen työssä ja valmistauduttaessa vuoden 1982 presidentinvaaleihin. Sen jälkeen suhteissa oli viileämpi kausi, jota kesti sen vuoden, jonka olin hallituksen ulkopuolella.

Toinen ulkoministerikauteni keväästä 1983 kevääseen 1987 sujui hyvän yhteistyön merkeissä. Kesällä ja syksyllä 1986 meillä oli ulkopolitiikkaan liittyneitä ristiriitoja, jotka kuitenkin tulivat asianmukaisesti selvitetyiksi. Vasta vuoden 1987 maalisvaalien kynnyksellä aloin havaita, että presidentin asenne minua kohtaan oli jotenkin varautunut.

Vaalien jälkeen ja hallituksen muodostamisen yhteydessä Mauno Koivisto suhtautui minuun suorastaan vihamielisesti. Kun hallitus oli nimitetty käytiin julkisuudessa kovasanaista keskustelua, jossa hän puolusti toimintaansa ja minä sitä arvostelin.

Presidentinvaalien lähestyessä sain kuulla useilta toimittajilta, että Koivisto oli heitä tavatessaan arvostellut minua ilkeästi ja voimakkaasti Tämä tuli myös julkisuuteen. Muun muassa toimittaja Pentti Manninen kirjoitti Suomenmaassa 15. lokakuuta 1987 otsikolla »Hermosotaa?» näin:

»Mauno Koiviston gallupluvut pyörivät huimaavan kaukana Väyrysen ja Holkerin edellä, 60 prosentin tuntumassa, tosin lievässä laskusuunnassa. Näiden lukujen valossa tuntuvat omituisilta tiedot, joiden mukaan presidentti on pitänyt tarpeellisena mollailla useampaankin kertaan toimittajasaunoissa kilpailijaansa, presidenttiehdokas Väyrystä. Presidentti on vitsaillut, että hän asettuu ehdokkaaksi estääkseen Väyrysen nousun.»

Kun sain jatkuvasti kuulla tietoja siitä, että Koivisto esitti toimittajille minusta hyvin kielteisiä kommentteja, päätin tarttua avoimesti asiaan. Lähetin presidentille uusimman, lisensiaattityöhöni perustuneen kirjani »Kansakunta — ihmiskunta» joulukuun puolivälissä 1987. Lähetekirjeessä kiitin häntä vielä uudelleen korkeasta kunniamerkistä, jonka olin saanut itsenäisyyspäivänä vastaanottaa. Lisäksi kirjoitin meidän keskinäisestä yhteydenpidostamme. Kävin asiaan viitaten keskusteluun, jonka kävimme hallituksen muodostamisen yhteydessä:

»Kun keskustelimme viimeisen kerran, esitin sen toivomuksen, että voisimme sopivalla tavalla jatkaa yhteydenpitoamme. En ole kuitenkaan ottanut Sinuun aikaisemmin yhteyttä sen vuoksi, että olen saanut kuulla Sinun viime kesästä lähtien puhuneen minusta ja meidän keskinäisistä suhteistamme varsin ikävään sävyyn suurelle joukolle toimittajia. Tässä yhteydessä Sinun on kerrottu pilkalliseen sävyyn kertoneen myös meidän kahdenkeskisistä keskusteluistamme, mm. minun toivomuksestani yhteydenpidon jatkumisesta. Tämä ei ole rohkaissut minua ottamaan yhteyttä.»

Sain seuraavana päivänä vastaukseksi kortin, jossa Koivisto kiitti kirjasta. Lisäksi hän moitti minua siitä, ettei diplomatia näyttänyt minulta käyvän. Hän kertoi puhuneensa minusta vain pienissä joukoissa ja vastanneensa minua koskeviin kysymyksiin rehellisesti. Koivisto sanoi kertoneensa minun ehdottaneen yhteydenpitoa, mutta asian jääneen siihen. Hän lopetti korttinsa toteamukseen, että hän voi olla vastaamatta minua koskeviin kysymyksiin.

Presidentinvaalien yhteydessä meidän jännittynyt suhteemme tuli esille, mutta se ei johtanut mainittaviin julkisiin purkauksiin.

Vaalien jälkeen helmikuun lopulla 1988 kävin yhdessä Juhantalon ja Kääriäisen kanssa onnittelemassa uudelleen presidentiksi valittua Mauno Koivistoa.

Tästä tapaamisesta lähtien suhteemme Koivistoon paranivat. Huolellisten valmistelujen jälkeen saatoimme tavata hänet syyskuussa 1988, kuten jo edellä kerroin. Mukana olivat puolueen ja eduskuntaryhmän johtoon lukeutuneet henkilöt lukuunottamatta Mauri Pekkarista ja Hannele Pokkaa. Olimme saaneet presidentiltä kutsuttavien vieraiden määrän, joten kaikki eivät mahtuneet mukaan.

Tapaaminen onnistui hyvin. Ikävän sivumaun jätti se, että tapaaminen tuli oudossa muodossa julkisuuteen. Lisäksi naisjärjestö syytti puoluetta siitä, ettei Hannele Pokkaa kutsuttu tähän tapaamiseen.

Marraskuun lopulla presidentille kirjoittamassani kirjeessä pahoittelin tapaamisen saamaa julkisuutta. Samalla ehdotin, että voisimme tavata uudelleen, tällä kertaa puolueen isännyydessä. Tapaaminen lykkääntyi mm. sen vuoksi, että presidentti halusi kohdella eri puolueita tasapuolisesti.

Tammikuussa 1989 vierailin Moskovassa. Pidin siellä toimivassa Tiedeakatemian Eurooppa-instituutissa esitelmän Suomen ulkopolitiikasta. Matkallani tapasin myös NKP:n edustajia, mm. Valentin Falinin ja Viktor Vladimirovin. Kotiin palattuani raportoin presidentille matkastani ja kerroin hänelle terveiset sekä Falinilta että Vladimirovilta.

Tammikuun lopulla kirjoitin presidentti Koivistolle ja toivoin, että Johannes Virolaiselle voitaisiin myöntää valtioneuvoksen arvonimi. Tästä asia lähti liikkeelle. Sain ohjeen puhua Holkerille. Hän oli asialle myönteinen, mutta epäili, että esteeksi voisi muodostua se, että Virolainen oli edelleen kansanedustaja. Holkeri lupasi puhua asiasta Koiviston kanssa. Tästä asia eteni kohti myönteistä lopputulosta. Huhtikuun lopulla saatoin kirjoittaa Koivistolle ja ilmoittaa, että anomus oli jätetty valtioneuvoston kansliaan.

Minun suhteeni Mauno Koivistoon siis paranivat vuoden alkupuolella. Toukokuun alussa sain kuulla taas huonompaa. Minulle kerrottiin, että presidentti oli loukkaantunut nimimerkin »Kunto Kalpa» kirjoituksista. Sain kuulla, että presidentti epäilee minunkin osallistuvan tähän kirjoitteluun. Minulle väitettiin presidentin sanoneen, ettei Keskustalla ole asiaa hallitukseen niin kauan kun Kalpa jatkaa kirjoitteluaan.

En voinut mistään tarkistaa, pitääkö tieto paikkansa. Kuulemani huhu oli siinä määrin vakava, että päätin kirjoittaa asiasta presidentille 5. toukokuuta 1989:

»Lopuksi vielä tärkeä asia. Minulle on kerrottu, että Sinulla olisi se käsitys, että minulla olisi jotakin yhteyttä Kunto Kalpaan. Vakuutan kunniani ja omantuntoni kautta, ettei minulla eikä puolueellani ole ollut, ei ole, eikä tule olemaan mitään tekemistä tämän nimimerkin kanssa.»

Kirjeessäni kerroin, että Keskustan vieraaksi saapuu NKP:n valtuuskunta Boris Pugon johdolla. Pyrin järjestämään ja sain järjestetyksi hänelle tapaamisen presidentti Koiviston kanssa.

Elo-syyskuun vaihteessa oli vireillä uusi tapaaminen Keskustan johdon ja Mauno Koiviston välillä. Suhteet olivat alkuvuodesta lähtien kohentuneet ja tulevaisuuden näkymät olivat valoisat.

Koivisto puuttuu Vladimirov-jupakkaan

Mutta sitten tulivat julkisuuteen Jukka Tarkan kirjoittamat Ahti Karjalaisen »muistelmat».

Halusin varmistaa sen, että Koivisto tietää, millainen syyskuussa 1981 lähettämäni kirje oli, jotta hän voisi myös itse todeta Tarkan siteerausten epätarkkuuden. Lähetin 3.9. Koivistolle kopion kirjeestä ja liitin siihen lähetteen:

»Lähetän Sinulle tämän mukana kopion kirjeestä, jonka kirjoitin Ahti Karjalaiselle 19.9.1991. Tarkka menetteli kovin ikävästi saattaessaan kirjeen julkisuuteen ja pyrkiessään lisäksi antamaan siitä virheellisen käsityksen. Kirjaan otettu siteeraus ja Suomen Kuvalehden 'ulospano’ osoittavat selvää tarkoitushakuisuutta.»

Olin hyvin yllättynyt siitä, että presidentti Koivisto — minulle mitään puhumatta — antoi 7.9. asiasta julkisuuteen oman kannanottonsa STT:lle annetun haastattelun muodossa:

»Tasavallan presidentti Mauno Koivisto pitää kohua herättäneitä valtiotieteen tohtori Ahti Karjalaisen muistelmia mielenkiintoisina niihin sisältyvien dokumenttien ansiosta. Osapuilleen vuodet 1950−80 kattava asiakirja-aineisto kuvaa presidentin mukaan varsin todenmukaisella tavalla myös tuon ajankohdan ’muista välittämättömän pelin’ ja osoittaa todeksi ’epäilyt, mitä on aikanaan ollut — myös sisäpolitiikassa’.

Keskustan puheenjohtajan Paavo Väyrysen kirjettä presidentti kommentoi Suomen Tietotoimistolle torstaina siten, että ’siinä kerrotaan keskusteluista vieraan vallan edustajan kanssa toimenpiteistä, joilla vaikutettaisiin Suomen sisäpolitiikkaan’. Tämä ei ole hyväksyttävää, presidentti lisäsi.

Kirje on presidentin mukaan ’oikein eikä harhaanjohtavasti siteerattu’. Minun nähdäkseni se ei sisällä mitään ulkovaltoihin nähden kompromenttoivaa yli sen, mitä jo on julkisuudessa ollut. Se on muilta osin ilmeisesti Väyryselle kiusallinen, sanoi presidentti Koivisto STT:lle myöntämässään haastattelussa.

Väyrynen oli lähettänyt ministerineuvos Viktor Vladimirovin kanssa vuonna 1981 käymistään keskusteluista laatimansa kirjeen kopion tasavallan presidentille. Ilmeisesti se oli lähetetty siinä mielessä, että minä sitä kommentoisin, presidentti sanoo.

Presidentin mukaan hän ei voi olla kommentoimatta kirjeessä ilmenevää menettelyä. Hän kiistää käsitykset, että kirjeessä kuvattu menettely olisi maan tapa. Ei se maan tapa ollut silloinkaan, mutta semmoista esiintyi, hän huomautti. Presidentti kieltäytyi vastaamasta minkäänlaisiin kysymyksiin siitä, mitä johtopäätöksiä puheenjohtaja Väyrysen tulisi tehdä.

Ministerineuvos Vladimirovista presidentti totesi, että ’hänen työskentelynsä oli hyvin avointa ja tasapuolista’. Hänellä on huomattava ansio meidän maittemme välisten suhteiden nykyiseen vapautuneisuuteen, presidentti sanoi.»

Haastattelussaan presidentti puuttui myös vuoden 1981 hallituspolitiikan tapahtumiin. Väliotsikon »Temppujen tekijöitä varotaan» alle oli kirjoitettu:

»On yhä täsmällisemmin käynyt ilmi, että 1981 oli sovittu parlamentaarisen enemmistöhallituksen kaatamisesta hyvin epäparlamentaarisin keinoin. Ne, jotka tällaisia temppuja tekevät, tulevat havaitsemaan, että heihin suhtaudutaan varoen, epäluulolla, presidentti sanoi.»

Kun presidentin lausunto tuli julkisuuteen, kokoontui joukko Keskustan johtohenkilöitä puoluetoimistoon. Tulin paikalle viimeisenä. Paikalla olleet olivat jo muodostaneet käsityksen tilanteesta ja sen edellyttämistä toimenpiteistä. Yhteinen tulkinta oli, että presidentin teko oli vihamielinen minua ja koko puoluetta kohtaan; lausuntoon oli vastattava heti ja samalla mitalla.

Yhdessä laadimme kannanoton, jonka saatoin julkisuuteen omissa nimissäni:

»Olen yllättynyt siitä, että presidentti Koivisto on katsonut asiakseen puuttua siihen keskusteluun, jota on käyty Ahti Karjalaiselle lähettämäni kirjeen lainauksen ja tulkinnan oikeellisuudesta.

Lähetin kirjeen hänelle varmistaakseni sen, että Tasavallan Presidentti tietää millainen on se kirje, josta keskustellaan. Kommenttia en häneltä pyytänyt.

Kirjettäni on siteerattu puutteellisesti ja harhaanjohtavasti. Jukka Tarkka on myöntänyt lainauksen puutteellisuuden. Harhaanjohtavuuden — jopa tahallisen harhaanjohtavuuden — osoittaa Suomen Kuvalehden numero 35/89, jonka sisällön Jukka Tarkka oli hyväksynyt. Kirjeessä ei ole mitään ’muilta osin’ minulle kiusallista; Jukka Tarkka on julkisuudessa kertonut, että hän on selostanut kirjassaan kirjeen koko sisällön.

Erityisen yllättynyt olen siitä, että presidentti Koivisto ei lausunnossaan irtisanoudu Jukka Tarkan viime maanantaina antamista ulkopoliittisista lausunnoista, vaan asettuu niitä vuosien 1950−80 tapahtumia arvioidessaan suorastaan tukemaan.

Suomen ulkopolitiikan ydinkysymys ovat läheiset ja luottamukselliset suhteet Suomen ja Neuvostoliiton välillä. Urho Kekkosen elämäntyön leimaaminen epäisänmaalliseksi, muista piittaamattomaksi moraalittomaksi peliksi antaa täysin väärän kuvan Suomen sodanjälkeisestä historiasta.

Suomen Keskusta on ylpeä sotien jälkeisen Suomen ulko- ja sisäpolitiikan saavutuksista ja jatkaa Kekkosen linjan mukaista ulko- ja sisäpolitiikkaa myös tulevaisuudessa.»

Koiviston lausunnon ja oman vastineeni jälkeen jouduin antamaan useita haastatteluja. Olin selväsanainen, mutta korrekti. Toimittajat pyrkivät kärjistämään sanottavaani. Yhdessä tv-haastattelussa toimittajan kysymyksistä ja minun vastauksistani syntyi kokonaisuus, jonka perusteella minun tulkittiin syyttäneen presidenttiä valehtelijaksi. Syyskuun 12. päivänä kirjoitin Koivistolle kirjeen, jossa perustelin menettelyäni ja pahoittelin eräitä julkisuuden ylilyöntejä:

»Olen pahoillani siitä tilanteesta, jonka Jukka Tarkan kirjoittama kirja on saanut aikaan.

Kun jouduin hyökkäyksen kohteeksi, oli minun puolustauduttava. Kun Sinä puutuit asiaan, jouduin puolustautumaan myös sitä vastaan, mitä Sinä esitit.

Minua on harmittanut se, että toimittajat ovat monin tavoin kärjistäneet sitä, mitä on tarkoitettu ja sanottu. Minä esimerkiksi en ole missään sanonut, että tahtoisin tai että Keskusta tahtoisi rikkoa suhteet Sinuun. Sen sijaan tulkitsin Sinun asennoitumisesi sellaiseksi, ettei hyvään yhteistyöhön näytä olevan edellytyksiä. Minä en sanonut, että Sinä valehtelet, vaan että olet mielestäni antanut väärän todistuksen. Valehtelu oli toimittajan termi läpi haastattelun. Tästä huolimatta toki kadun sitä, että myönsin niinkin voitavan sanoa kuin toimittaja sanoi. Tätä olen valmis sopivassa yhteydessä pahoittelemaan ja esittämään anteeksipyyntöni.

Minä en voinut tulkita Sinun ilman ennakkovaroitusta tullutta kannanottoasi muutoin kuin omalta kannaltani katsoen äärimmäisen kielteiseksi teoksi. Reaktio oli sen mukainen.

Kaikesta puolin ja toisin sanotusta huolimatta toivon meidän sekä mieskohtaisesti että puolueen tasolla voivan jatkaa senlaatuista yhteydenpitoa, jota meillä on ollut. Vastakohtaisuuksista huolimatta olisi maan asiat hoidettava mahdollisimman hyvin.

Palaan vielä lopuksi kirja- ja kirjejupakkaan. Olen tuntenut itseeni suunnatun ajojahdin erityisen kohtuuttomaksi sen vuoksi, että olen ollut itse erityisen paljon sellaisen ’pelin’ kohteena, josta minua nyt aiheettomasti syytetään. Ikäviä kokemuksia minulla on sekä puolueen sisäisistä kädenväännöistä että erityisesti sosialidemokraattien toiminnasta.»

Syyskuun 14. päivänä ilmestyneessä Suomenmaassa ja muissa keskustalehdissä julkaistiin minun anteeksipyyntöni Mauno Koivistolle. Jutun ingressissä todettiin, että myönsin tehneeni väärin leimatessani Koiviston valehtelijaksi.

Toimittaja kysyi, meninkö MTV:n toimittajan ansaan sunnuntaina. Vastasin:

»Tein väärin siinä, että yhdyin toimittajan tulkintaan, jonka mukaan tässä tapauksessa väärän todistuksen antaminen on valehtelua. Niin ei voi sanoa.

Miksi ei voi?

Minä en voi allekirjoittaa sitä, että kysymys olisi ollut tahallisesta toiminnasta. Ehkä presidentti erehtyi. Hän antoi väärän todistuksen, sen lausunnon allekirjoitan.

Mutta ei sitä voi sanoa valehteluksi. Pahoittelen sitä ja pyydän julkisesti anteeksi, että tulin tällaiseen loukkaavaan tulkintaan yhtyneeksi.»

Syyskuun 18. päivänä ilmestyi Suomenmaassa haastattelu, jolla vapautin puolueen siitä taakasta, jonka minun ja Koiviston välinen ristiriita olisi saattanut aiheuttaa. Sanoin, että Keskusta voi osallistua hallitukseen ilman puolueen puheenjohtajan mukana oloa, jos Koivisto niin tahtoo.

Seuraavan kirjeeni Mauno Koivistolle lähetin 20.9. Lähetin kirjeen mukana hänelle eduskunnassa juuri pitämäni puheen, jossa esitin Keskustan käsityksiä ajankohtaisesta integraatiotilanteesta. Olin jo elokuulla kertonut presidentille, että Keskustan valtuuskunta matkustaa syyskuun lopulla Moskovaan NKP:n vieraaksi. Olin toivonut, että voisin tavata häntä ennen vierailua. Nyt kirjoitin:

»Muutama viikko sitten Sinulle lähettämässäni kirjeessä esitin pyynnön saada tavata Sinua ennen johtamaani valtuuskunnan matkaa Moskovaan. Viime viikkojen mylläkkä on sotkenut kaikki aikatauluni niin pahasti, etten ole ehtinyt tähän asiaan palata. Toisaalta en näe tapaamista ennen matkaamme mitenkään välttämättömäksi, joten peruutan tämän pyynnön. Jos matkan yhteydessä tulee esille asioita, jotka olisi syytä Sinulle henkilökohtaisesti kertoa, otan yhteyttä Sinuun matkan jälkeen. Jos sinä pidät tapaamistamme ennen ensi maanantaina alkavaa matkaa tarpeellisena, olen tietysti käytettävissä.

Matkamme ohjelma lienee aivan tavanomainen. Uskon, että meillä on varsinaisten keskustelujen lisäksi myös kohteliaisuuskäynti varsin korkeatasoisen neuvostojohtajan luo. Sinulla ei liene mitään sitä vastaan, että välitän asianomaiselle ja hänen kauttaan myös presidentti, pääsihteeri Gorbatshoville Sinun terveisesi. Keskusteluissa en usko tulevan esille mitään tavanomaisesta poikkeavaa.»

Koivisto iskee uudelleen

Seuraava vaihe Koiviston ja minun ongelmallisissa suhteissa oli hänen 24.9.1989 Helsingin Sanomille antamansa haastattelu, joka koski pääasiassa Suomen integraatiopolitiikkaa. Haastattelun minua koskeva osuus oli otsikoitu »Koivisto on kiusaantunut keskustajohtajan hyökkäilyistä: Väyrynen poikkeaa nyt itse ulkopolitiikan linjalta». Väliotsikoineen haastattelu oli ydinkohdiltaan tällainen:

»Presidentti Mauno Koivisto on kiusaantunut Suomen keskustan puheenjohtajan Paavo Väyrysen toimista.

Presidentti sanoo halunneensa antaa kaksi viikkoa sitten Suomen Tietotoimiston haastattelussa ’hieman tuulensuojaa’ kohtuuttoman arvostelun kohteeksi joutuneelle Väyryselle. ’Minun tarjoamani tuulensuoja ei kelvannut, vaan keskustapuolueen johto alkoi hyökkäillä eri suunnille.’

Viime tiistaina Väyrynen hyökkäsi eduskunnassa hallituksen integraatiopolitiikkaa vastaan. Koiviston mielestä Väyrynen irrottautui tuossa puheessa ’siitä linjasta, jota hallitus on alustavasti eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle esittänyt, ja joka on myös minun hyväksymäni linja’.

’Väyrynen vaatii kesällä valtiojohdolta tuomiota joittenkuitten tutkijoiden kannanottoihin, vaikka pääministeri ja ulkoministeri olivat jo kantoja esittäneet.

Huudettuaan valtiojohtoa apuun tukahduttamaan yhteen suuntaan linjasta poikkeavia kannanottoja, Väyrynen itse poikkeaa toiseen suuntaan, ja tämä poikkeaminen on paljon vakavampaa laatua kuin joittenkuitten tutkijoiden mietteet’, Koivisto sanoo.

’Väyrynen on kansanedustaja, eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan jäsen, hän esiintyy eduskunnassa ja vetoaa kansanedustajiin, että he omaksuisivat kriittisen kannan hallituksen linjaan nähden’, Koivisto tarkentaa.

Mitä Väyrynen sanoi?

Presidentti kertaa, mitä Väyrynen tiistaina eduskunnassa sanoi:

Väyrynen siteerasi ensin viime keväänä puhettaan: ’Hallituksen tapa hoitaa Suomen sisäiseen kehitykseen oleellisesti vaikuttavia kauppapoliittisia kysymyksiä on johtanut siihen, ettei keskustan piirissä nyt tunneta täyttä luottamusta Holkerin hallituksen EY- ja GATT-politiikkaan. Ellei luottamus vahvistu, saattaa syntyä sellaisia ikäviä tilanteita, joissa keskusta joutuu vastustamaan joitakin hallituksen eduskunnalle antamia kauppapoliittisia esityksiä.’

Väyrynen jatkoi: ’Puheeni jälkeen luottamus hallitusta kohtaan ei ole vahvistunut, vaan se on entisestään heikentynyt. Näyttää siltä, että hallitus on omaksunut mahdollisimman pitkälle menevän integraation linjan.’ Puheen tästä kohdasta Koivisto toteaa: ’Mitä Väyrynen tällä tulkinnallaan hallituksen ja siis myös minun linjastani tarkoittaa, sitä hän ei tarkemmin selitä. Hän näyttää kuitenkin ottavan etäisyyttä siitä linjasta, jota hallitus on alustavasti eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle esittänyt, ja joka on myös minun omaksumani linja.’Presidentti totesi, ettei hän halua rajoittaa Paavo Väyrysen oikeutta irtaantua hänen linjanvedoistaan, mutta hänen olisi syytä huutaa vähemmän valtiovaltaa apuun muiden eri mieltä olevien mielipiteiden tukahduttamiseksi. Sitten hän pohdiskeli sitä, olisiko eduskunnalta edellytettävä selviä kantoja integraatiopolitiikkaan. Väliotsikon »Mieluummin pornoa» presidentti jatkoi näin:

»Koivisto ei nimeä ’joitakuita tutkijoita’, joille Väyrynen on vaatinut tuomiota. Ilmeisesti he ovat turkulainen Eurooppa-tutkija Esko Antola ja ulkopoliittisen instituutin johtaja Paavo Lipponen. Antola esitti kesällä näkemyksenään muun muassa, että puolueettomuudesta uhkaa tulla Suomelle taakka integraatiopolitiikassa. Lipposen visioihin sisältyi samansuuntainen ajatus, että EY-jäsenyys voi tulla Suomessa esille 1990-luvulla. Ainakin kaksi muuta tutkijaa on esittänyt ajatuksen YYA-sopimuksen uudelleen tulkitsemisesta.

Koivisto rinnastaa Väyrysen tuomiovaatimuksen kristillisen liiton puheenjohtajan Esko Almgrenin avoimeen kirjeeseen, jossa Almgren vaati Koivistoa puuttumaan television kesäiltojen erotiikkaohjelmiin.

’Kannanotto Almgrenin esittämiin vetoomuksiin edellyttäisi sitä, että minun pitäisi ryhtyä seuraamaan television porno-ohjelmia. Täytyy sanoa, että Almgrenin edellytysten täyttäminen olisi minulle ilmeisesti vähemmän vastenmielistä kuin ryhtyä Väyrysen esittämäksi mielipidepoliisiksi.’

Anteeksi itselleen Koivisto sanoo, ettei hän halua enää puuttua Ahti Karjalaisen muistelmissa julkistettuun Väyrysen ja Viktor Vladimirovin keskusteluun, koska asia näköjään tulee esille eduskunnan perustuslakivaliokunnassa.

Muistelmista Koivisto tokaisee vain lyhyesti: ’Se tapa, jolla Jukka Tarkka Karjalaisen muistelmia puffasi, oli lähinnä mauton.’

Keskustan vihjailuihin, että ulkopoliittinen linja olisi muuttumassa, Koivisto vastaa: Suomen linja ei ole muuttunut miksikään, eikä sitä ole tarkoituskaan muuttaa. Me jatkamme Paasikiven−Kekkosen linjaa, hyvien naapurisuhteiden, aktiivisen puolueettomuuspolitiikan linjaa.’

Viime viikkojen tapahtumia ja keskustajohdon muita kannanottoja presidentti kommentoi näin: ’Väyrynen on antanut runsaasti lausuntoja. Joitakin lausuntojaan hän on anteeksipyydellyt, antanut sitten ensin itsellensä ja sitten minulle anteeksi, mutta ottanut sitten minulle myöntämänsä anteeksiannon takaisin.’

’Nyt he sanovat, että olen keskustapuolueeseen vanhastaan vihamielisesti suhtautuva. Se on minusta käsittämätöntä.’

’Keskustapuolue on minun puoleltani saanut paljon huomiota osaksensa. Olen tavannut sen edustajia, toisin kuin muitten oppositio- tai hallituspuolueiden edustajia hallituksen jäseniä lukuunottamatta.’

’Silloin kun Väyrynen ei ollut eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan jäsen, hän sai minun aloitteestani saman laajan ulkopolitiikkaa koskevan materiaalin kuin ulkoasiainvaliokunnallekin jaetaan.’

Muistutus pelistä Kritiikistä huolimatta Koivisto torjuu käsitykset, että Väyrynen tai keskusta olisi julistettu hallituspaitsioonKoiviston virkakaudella. Tällaisia tulkintoja tehtiin STT:n haastattelusta. Siinä Koivisto sanoi: temppujen tekijät (epäparlamentaaristen keinojen käyttäjät) tulevat havaitsemaan, että heihin suhtaudutaan varoen, epäluulolla.

’Väyrysen kirjeen julkitulon jälkeen ei voinut olla enää epätietoisuutta siitä, että vuonna 1981 oli pelattu hyvin ala-arvoista peliä. Halusin antaa siitä vielä muistutuksen’, Koivisto sanoo.

Presidentin mukaan valtioneuvoston tiedotuspäällikkö Tom Westergård oli välittänyt, ’tosin minulta ensin asiaa kysymättä’, Suomenmaan toimittajille oikean tulkinnan haastattelusta.

Suomenmaassa kerrottiin viikko sitten, että Koivisto ei ole sulkenut Väyrystä hallituksen ulkopuolelle, vaan presidentti vain halusi varoittaa Väyrystä käyttämästä samanlaisia menetelmiä kuin 1981, jolloin Väyrynen yritti kaataa Koiviston hallituksen.

’On totta, että Väyrynen on monta kertaa saattanut kärsivällisyyteni kovalle koetukselle, mutta kun esitetään olettamus, että minä olisin pannut hänet johonkin erityiseen pannaan tai karanteeniin, ei huomata ajatella, että tällainen olettamus julkituotuna on minua loukkaava’, Koivisto sanoo.»

Annoin välittömästi julkisuuteen oman vastineeni:

»Keskusta ei ole rikkomassa yksimielisyyttä Suomen yhdentymispolitiikasta eikä se ole poikennut maan viralliselta ulkopoliittiselta linjalta.

Keskusta on omissa yhdentymistä koskevissa kannanotoissaan koko ajan johdonmukaisesti korostanutSuomen poliittisen, taloudellisen, sivistyksellisen ja henkisen itsenäisyyden säilyttämisen tärkeyttä. Tämä on ollut myös Suomen hallituksen julkilausuttu linja.

Viime keväänä ilmaisimme huolestumisemme siitä, että hallituksen käytännön toiminta näytti etääntyneen näistä tavoitteista. Konkreettisina kysymyksinä mainitsimme erityisesti työvoiman ja pääomien liikkuvuuteen liittyvät ratkaisut. Ilmaisimme huolestuneisuutemme siitä, että ulkomaankauppapoliittinen konsensus on vaarassa, ellei hallitus ota huomioon kaikkien väestöpiirien etuja ja kaikkien puolueiden — myös poliittisen opposition — näkemyksiä.

Sen sijaan, että hallitus olisi pyrkinyt säilyttämään ja vahvistamaan yhdentymispolitiikkaa koskevaa konsensusta, se on ikäänkuin uhmannut opposition näkemyksiä. Niinpä hallitus on ryhtynyt toimenpiteisiin ulkomaalaisomistukselle Suomen talouselämässä asetettujen rajoitusten oleelliseksi lieventämiseksi. EY-EFTA-neuvotteluissa Suomen edustajat ovat puolestaan ilmoittaneet, että Suomi voisi ilman varauksia liittyä EY:n työmarkkinoihin.

Keskustan oma yhdentymisnäkemys ja meidän tulkintamme hallituksen politiikasta käyvät selvästi ilmi muun muassa 15.4. ja 19.9.1989 pitämistäni puheista, jotka molemmat ovat olleet presidentti Koiviston käytettävissä.

Asian ydin on siinä, että Suomella on valittavanaan muitakin vaihtoehtoja kuin täydellinen sopeutuminen EY:n sisämarkkinoihin tai jättäytyminen uuden eurooppalaisen talousalueen ulkopuolelle. Suomella on valittavanaan myös kolmas täysin realistinen vaihtoehto eli osallistua taloudelliseen yhdentymiseen valikoiden ja harkita erikseen mihin yhdentymisratkaisuihin ja millä tavalla me osallistumme. Tätä vaihtoehtoa Keskusta edelleen kannattaa.

Keskustan kanta integraatioratkaisuihin ei merkitse poikkeamista Paasikiven−Kekkosen linjalta. Viime tiistaina myös ulkoasiainministeri Pertti Paasio yhtyi eduskunnassa käydyssä keskustelussa siihen käsitykseen, että erimielisyydet Suomen sisäiseen kehitykseen oleellisella tavalla vaikuttavista integraatioratkaisuista eivät merkitse erimielisyyttä ulkopoliittisesta linjasta.

En ole pyytänyt presidentti Koivistoa ’mielipidepoliisiksi’ enkä ole itsekään sellaisena esiintynyt. Olen korostanut mielipiteen vapautta ja pitänyt hyvänä sitä, että myös viralliselta linjalta poikkeavia mielipiteitä esitetään. Toisaalta olen pitänyt ja pidän tärkeänä sitä, että Suomen ulkopoliittinen johto osallistuu keskusteluun ja tekee selväksi sen, ettei virallinen linja ole muuttumassa. Tämä on erityisen tärkeää nyt, kun meidän toimintaympäristössämme on meneillään monia syvällekäyviä muutoksia. Ulkopoliittisen johdon on mielestäni syytä kantaa huolta siitä, millaisiksi yleinen ilmapiiri ja yleinen mielipide ulkopolitiikan näkökulmasta kehittyvät. Tässä mielessä presidentti Koiviston haastattelu ja ulkoasiainministeri Paasion äskettäinen eduskuntapuhe olivat hyvin tervetulleita.

On hyvä, jos hallitus tuo seuraavan yhdentymispolitiikkaa koskevan selvityksensä eduskunnalle nimenomaan tiedonannon muodossa. Tällöin asiaa voidaan käsitellä myös valiokunnassa ja eduskunta voi ottaa siihen kantaa. Toivottavasti yhdentymispolitiikasta keskustellaan myös hallituspuolueiden keskuudessa, joiden piirissä Keskustan perusnäkemyksellä näyttää olevan laaja kannatus. Näin merkittävästi Suomen tulevaisuuteen vaikuttavat ratkaisut tulee perustaa laajaan keskusteluun ja huolelliseen harkintaan.

Presidentti Koiviston haastattelun muihin Keskustaa kosketteleviin osiin esitän vain seuraavat lyhyet kommentit:

1. Keskusta ei ole vihjaillut, että ulkopoliittinen linja olisi muuttumassa, vaan me olemme johdonmukaisesti ilmaisseet luottamuksemme siihen, että maamme ulkopoliittinen johto toimii päättäväisesti Paasikiven−Kekkosen linjalla.

2. En edelleenkään ymmärrä, millä tavoin Keskustan ja monien sosialidemokraattien toiminta vuonna 1981 olisi ollut ’epäparlamentaarista’ ja ’hyvin ala-arvoista peliä’. Jukka Tarkan kirjassa selostetulla kirjeelläni ei ole mitään yhteyttä vuoden 1981 hallituspoliittisiin tapahtumiin.

3. Keskustan piirissä presidentti Koiviston STT:lle 7.9.1989 antama haastattelu ja sen antamiseen vaikuttaneet tarkoitusperät ymmärrettiin aivan samoin kuin lähes kaikki muutkin haastatteluun tutustuneet ne ymmärsivät. Reaktiot olivat tämän mukaiset.

4. Panen mielihyvin merkille ne arviot, jotka presidentti Koivisto esitti haastattelussaan suhtautumisestaan Suomen Keskustaan ja sen johtoon.»

Olin erityisen hämmästynyt siitä, että Koivisto toisti syytöksensä epäparlamentaarisesta ja ala-arvoisesta pelistä vuoden 1981 hallituspolitiikassa. Muistutin vastineessani siitä, että silloisessa toiminnassa olivat mukana myös monet sosialidemokraatit. Samoihin aikoihin antamassani lausunnoissa sanoin, että jos minut pannaan sivuun vuoden 1981 tapahtumien vuoksi, olisi Kalevi Sorsaa kohdeltava samoin.

Kuten kirjani ensimmäisessä osassa kerroin, kävin vuoden 1981 aikana Kalevi Sorsan kanssa keskusteluja siitä mahdollisuudesta, että jo alkuvuodesta toimintakykynsä menettänyt Koiviston hallitus olisi korvattu uudella hallituksella. Tässä ei ollut mitään ainutkertaista. 1970-luvulla kolme enemmistöhallitusta hajosi samalla tavalla kuin Koiviston hallitus olisi hajonnut, ellei aika olisi loppunut kesken. Presidenttiasiasta en Sorsan kanssa keskustellut, enkä ole sellaista koskaan väittänytkään.

Muutamaa päivää myöhemmin, syyskuun 28. päivänä, Koivisto palautti hänelle syyskuun alussa lähettämäni kirjekopion. Lähetekirjeessään hän arveli, että olin lähettänyt sen hänelle liian lyhyen harkinnan jälkeen. Lisäksi sain moitteen siitä, että olin vienyt häneltä terveisiä Moskovaan. Tällainen käytäntö oli liittynyt siihen aikaan kun olimme työtovereita. Nyt tätä käytäntöä ei ollut syytä jatkaa.

Tämä asia tuli myös julkisuuteen. Demari-lehti tiesi kertoa, ettei minulla ollut valtuutusta viedä Koiviston terveisiä Moskovaan. Vastasin, että oli. Tarkemmin en asiaa julkisuuteen selvittänyt.

Muutamaa päivää myöhemmin lähetin Koivistolle vastauskirjeen:

»Kiitokset kirjeestäsi.

Kirjekopion lähettämistä Sinulle en harkinnut lainkaan, koska oli mielestäni itsestään selvää, että niin on tehtävä. Heti jupakan alettua toimittajat kysyivät minulta, aionko olla Sinuun yhteydessä ja näyttää Sinulle kirjettä. Sanoin, että aion näin tehdä. Kun toimittajat myöhemmin kysyivät, olenko jo ollut yhteydessä Sinuun, ilmoitin näin tapahtuneen.

Moskovaan vientiäni terveisiä koskevan kommenttisi johdosta totean, että en olisi vienyt terveisiä, ellen olisi 20.9. lähettämässäni kirjeessä pyytänyt siihen valtuutusta. Kun et reagoinut kirjeeseeni, tulkitsin hiljaisuuden myöntymisen merkiksi. Tulevaisuudessakaan en toimi ilman asianmukaista valtuutusta. Kirjeeseesi sisältyvään poliittiseen viestiin palaan erikseen.

Lupasin em. kirjeessäni, että raportoin Sinulle matkastamme. Pugon kanssa käyty keskustelu on selostettu kaikilta oleellisilta osiltaan lehdistössä. Sen lisäksi voisin mainita vain sen, että hän todetessaan neuvostotasavaltojen irrottautumisen mahdottomaksi näki aika paljon vaivaa esittääkseen perusteluja tähän. Perustelut menivät hyvin käytännölliselle tasolle, mikä viittaa siihen, että asiasta on käyty paljon eritasoisia keskusteluja.

Mielenkiintoisimmat keskustelut kävin Vladimir Feodorovin kanssa, joka seurasi meitä Rjasaniin. Tästä keskustelusta kaksi punktia:

1. Hän kertoi tutkineensa heidän arkistojaan talvisotaa edeltäneeltä ajaltaja sanoi, ettei hän ole löytänyt sieltä mitään merkintöjä sotilaallisen ratkaisun mahdollisuudesta ennenkuin Paasikiven viimeisen neuvottelumatkan jälkeiseltä ajalta. Tämä saattaa tullajossakin julkisuuteen.

2. Hän sanoi tietävänsä — tätä painottaen—, että muutama vuosi sitten oli järjestetty mm. Max Jakobsonin ja Jukka Tarkan läsnäollessa historiantutkijoiden kokous, jossa oli laadittu suunnitelmia Suomen historian uudelleenkirjoittamiseksi siten, että Paasikiven ja Kekkosen kausi saatetaan huonoon valoon. Tarkemmin hän ei suostunut tästä asiasta puhumaan.

Kaiken kaikkiaan matkamme onnistui erinomaisesti.»

Sovinnontekoon Koiviston kanssa

Tästä aallonpohjasta suhteitamme ryhdyttiin taas rakentamaan. Tammikuun alussa 1990 lähetin Koivistolle sovinnollisen kirjeen:

»Olen tässä joulun tienoilla pohtinut menneen vuoden tapahtumia ja alkavan vuosikymmenen näkymiä. Ajatuksissani on keskeisen sijan saanut kysymys henkilökohtaisesta suhteesta meidän kahden välillä.

Viime vuosi oli tässä mielessä hämmentävä. Edellisenä vuotena alkanut myönteinen kehitys näytti jatkuvan. Vireillä oli myös uuden tapaamisen järjestäminen Sinun ja Keskustan johdon välillä. Sitten tuli tuo onneton kirjejupakka kaikkine seurauksineen.

Nykyinen tilanne meidän suhteissamme on kestämätön. Sinä toimit valtionpäämiehenä ainakin vuoteen 1994 saakka, ehkä kauemminkin. Minun tarkoitukseni on toistaiseksi jatkaa Keskustan puheenjohtajana. Politiikassa aion näillä näkymin olla mukana niin kauan kuin kannatusta riittää.

Suomella on alkaneella vuosikymmenellä edessään mittavia ulko- ja sisäpoliittisia haasteita. Ne meidän olisi kohdattava laajaan kansalliseen yhteisymmärrykseen nojautuen. Suomen asioiden hoitamista saattaisi aika tavalla edesauttaa se, että me voisimme päästä uudelleen yhteydenpitoon ja yhteistyöhön keskenämme.

Kokemus osoittaa, ettei menneiden kaivelemisesta yleensä hyvä herkkiä. Jos haluat, olen kuitenkin valmis keskustelemaan niistä syistä, jotka ovat välejämme hiertäneet. Oma käsitykseni on, että jotkut ovat niitä tietoisesti pyrkineet sotkemaan. Saattaa myös olla, että olenSinua tietämättäni ja tahtomattani jotenkin loukannut. Pyydän anteeksi, jos näin on tapahtunut. Kuten sanottu, saattaa kuitenkin olla parempi pitää menneet menneinä ja katsoa tulevaisuuteen.

Toivon siis, että voisimme kaikesta tapahtuneesta huolimatta jälleen käynnistää keskinäisen yhteydenpidon. Ehkä se voi johtaa uudelleen myös jonkinlaisen yhteisymmärryksen syntymiseen meidän välillemme.

Lähden ensi perjantaina Japaniin. Kysymyksessä on hallituksen järjestämä tutustumismatka. Paluumatkalla osallistun Liberaalisen Internationaalin toimeenpanevan komitean kokoukseen. Toivon, että voisin matkani jälkeen käydä selostamassa Sinulle havaintojani ja kertomassa LI:n tulevasta toiminnasta.»

Sain myönteistä palautetta. Runsaan kahden viikon kuluttua presidentti Koivisto lähetti minulle vastauskortin. Hänen johtopäätöksensä oli, että asialliset suhteet ovat arvokas asia. Koivisto kirjoitti arvostavansa enemmän avoimuutta kuin luottamuksellisuutta. Hän ilmaisi valmiutensa keskustella kanssamme merkittävistä asioista korostaen mieluummin mielipiteiden vaihdon korrektiutta kuin luottamuksellisuutta.

Vastasin välittömästi. Kerroin arvostavani suuresti hänen vastaustaan kirjeeseeni. Vahvistin, että meillekin sopii, että suhteitten perustana ovat asiallisuus, avoimuus ja korrektius. Esitin, että yhteydenpito tapaamisten muodossa voitaisiin käynnistää mahdollisimman pian.

Aivan heti se ei lähtenyt käyntiin. Maaliskuun 29. päivänä kirjoitin Koivistolle kirjeen, jonka liitteenä oli puheeni, jossa ilmoitin luopuvani puolueen puheenjohtajan paikalta. Vahvistin hänelle, että niin myös tulee käymään. Kirjeessäni ehdotin keskustapuolueen edustajien ja hänen välistä tapaamista ennenkuin eduskunta ottaa kantaa yhdentymistä koskevaan selontekoon.

Huhtikuun alussa annoin keskustalehdille haastattelun, jossa arvioin uudelleen kevään 1987 tapahtumia. Kevensin haastattelussani Koiviston syntikuormaa:

»Ilmeiseltä tuntuu, kaikki tapahtumat huomioon ottaen, että Sorsa oli sosialidemokraattien piirissä avainhenkilö, joka tämän ratkaisun pohjusti, suunnitteli ja vei läpi ajatellen jo silloin asemaansa tulevina vuosina. Sorsan omat valtapoliittiset pyrkimykset olivat tässä taustalla.

Vanhoja lausuntoja on turha ruotia, mutta ilmeisesti niissä on yliarvioitu Koiviston osuutta ja aliarvioitu Sorsan osuutta. Silloin pitää paikkansa se, että tämä oli enemmän puolueiden ratkaisu kuin meidän lausunnoissamme eräiltä osin ajateltiin.»

Ehdottamani tapaaminen järjestyi toukokuun alussa. Siitä oli hyötyä: eduskunnan ulkoasiainvaliokunnassa syntyi laaja yhteisymmärrys ETA-neuvottelujen tavoitteista.

Porin puoluekokouksen jälkeen lähetin Koivistolle kirjeen, jossa kehuin Ahoa »mainettaan paremmaksi» mieheksi, jonka kanssa hän varmaankin saa aikaan hyvän keskustelu- ja yhteistyösuhteen. Arvelin, että heidän »kemiansa» sopisivat yhteen.

Syyskuussa 1990 kirjoitin Koivistolle kirjeen liittyen hallituksen päätöksiin rauhansopimuksen ja YYA-sopimuksen tulkinnoista:

»Tänään eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle selostetut maamme ulkopoliittisen johdon ratkaisut ovat mielestäni oikeaanosuneet ja omalta osaltani tuen niitä. Rauhansopimuksen III osan osalta on kuitenkin syytä kiinnittää huomiota perusteluihin. Ministeri Paasio sanoi ulkoasiainvaliokunnalle, että ilman tämän päivän ratkaisuja Suomi olisi ollut ainoa eurooppalainen valtio, jonka suvereniteetti on rajoitettu. Ymmärtääkseni kuitenkin Saksalla tulee edelleen olemaan sotilaallista kapasiteettia ja toimintaa koskevia rajoituksia. Ehkä niitä on muillakin Euroopan valtioilla, japanilla niitä on myös. Tämän vuoksi herää kaksi kysymystä, jotka uav:ssa esitin: 1. katsooko hallitus, että Saksa ja Japani eivät ole suvereeneja valtioita ja 2. voisivatko nämäkin valtiot toimia samoin kuin Suomi ja luopua tekemistään sopimuksista ja/tai sitoumuksista tulkitsemalla niitä uudelleen.»

Sen jälkeen kun eduskunnan ulkoasiainvaliokunta oli tavannut presidentin, lähetin vielä uuden kirjeen:

»Kiitokset mielenkiintoisesta tapaamisesta Sinun ja eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan välillä. Palaan vielä näin kirjeitse pariin esille tulleeseen asiaan.

Edellisessä kirjeessäni totesin, että suvereniteettiperuste rauhansopimuksen uudelle tulkinnalle ei ole kestävä. En esittänyt kuitenkaan sille vaihtoehtoa. Nyt sen esitän. Esimerkiksi seuraava perustelu on mielestäni parempi: — Saksan asemaan liittyvät järjestelyt merkitsevät sitä, että sodanjälkeinen poikkeuksellinen tilanne Euroopassa päättyy. — Suomen rauhansopimuksen III osan määräykset olivat alunperin tarkoitetut väliaikaisiksi ja ne liittyivät sodanjälkeiseen poikkeustilanteeseen. — Saksan asemaan liittyvät järjestelyt merkitsevät näinollen sitä, että ao. määräykset ovat vanhentuneet.

Edellä esitettyäkin perustelua voidaan toki kritisoida ja esim. Itävalta voi senkin nojalla Suomen menettelyynvedoten ryhtyä itseään koskevien rajoitusten poistamiseen. Silti tämä perustelu on mielestäni selvästi parempi kuin suvereniteettiperustelu.

Olen samaa mieltä kanssasi siitä, että ulkopolitiikkaa on hoidettava haarukassa, jonka reunoina ovat dogmaattisuus ja opportunismi. Kun olen toivonut keskustelua Suomen ulkopolitiikan tulevista periaatteista, en ole sanallakaan arvostellut hallituksen politiikkaa Persianlahden kysymyksessä. Toisaalta olen pitänyt tärkeänä, että ratkaisuja tehtäessä pohditaan niiden periaatteellista puolta. Pienelle puolueettomalle maalle on tärkeää, että sen ulkopolitiikassa on johdonmukaisuutta ja mahdollisimman selkeät periaatteet.»

»ETA-neuvotteluihin liittyen lähetän Sinulle viime tiistaina antamani lausunnon. Mitä tulee EY:n sisäiseen kehitykseen, on toki perusteita olettaa tai ainakin toivoa, että EY:n luonne muuttuisi sellaiseksi, että Suomen jäsenyyskin voisi tulla kysymykseen. Omalta osaltani pidän mahdollisena sitä, että Ranskan politiikka muuttuisi — esimerkiksi toimittaja Sadeniemen juttu tämänpäiväisissä Helsingin Sanomissa on tässä suhteessa mielenkiintoinen. Siinä olisi oma logiikkansa, että Ranska ja Iso-Britannia ryhtyisivät hakemaan tukea toisistaan. Saksalle puolestaan hyvin tiivis EY ei ilmeisesti ole edullinen vaihtoehto, mutta se ajaa nyt EY:n tiivistämistä sen vuoksi, että sitä epäillään epälojaalisuudesta EY.tä kohtaan. Uskon myös kansallisuus- ja ympäristönäkökohtien tulevaisuudessa vaikuttavan EY. n sisäistä rakennetta desentralisoivaan suuntaan. Mutta ainakin toistaiseksi kaikki konkreettiset merkit viittaavat kehitykseen, joka tekee Suomen jäsenyyden yhtä mahdottomammaksi.»

Marraskuun alussa lähetin presidentille kirjeen, jossa käsittelin ETA-neuvotteluja:

»Suomessa ETA-neuvottelut on kyetty hoitamaan tähän saakka varsin hyvin. Viime keväänä käymämme keskustelun jälkeen eduskunnassa saatiin aikaan laaja yhteisymmärrys neuvottelujen lähtökohdista ja tavoitteista. Tämän jälkeenkin yhteisrintama on säilynyt suhteellisen hyvin.

Neuvottelujen uusin vaihe aiheuttaa ongelmia. Eduskunnan asettamista neuvottelutavoitteista luopuminen on erityisen hankalaa Keskustalle, joka olisi halunnut pitemmälle meneviä kannanottoja. Norjassa hallitus hajosi siihen, että oikeisto ja keskusta eivät päässeet yhteisymmärrykseen suhtautumisesta uuteen neuvottelutilanteeseen. Myös Ruotsissa sikäläinen keskustapuolue on tiukasti 'EY-jäsenyyttä vastaan ja vaatii selkeitä ehtoja ETA-sopimukselle. Suomessa Keskusta on siis jo tähän mennessä venynyt aika tavalla.

Mielestäni on hyvin tärkeää, että Suomessa kyetään säilyttämään kansallinen yhteisymmärrys ETA-neuvottelujen jatkuessa. Tämä on suorastaan välttämätöntä sen vuoksi, että neuvottelujen lopputuloksen hyväksymiseen tarvitaan vähintään kahden kolmasosan eduskuntaenemmistö.

On tärkeää, että eduskunnan ulkoasiainvaliokuntaa informoidaan uudesta tilanteesta ja että sille annetaan tilaisuus ottaa kantaa siihen. Tämän lisäksi olisi mielestäni tarpeellista saada aikaan epävirallista yhteydenpitoa hallituksen ja Keskustan välille, jotta voisimme yhdessä hahmotella hyväksyttävää jatkomandaattia neuvotteluille. Omalta osaltani olen hyvin halukas tällaiseen työhön.»

Toinen tässä kirjeessä esille ottamani asia koski Irakissa olleita suomalaisia panttivankeja. Minuun oli ottanut yhteyttä Kemijoki Oy:n toimitusjohtajan sihteeri Leena Kaihua, jonka poika oli yksi panttivangeista. Lisäksi olin saanut kirjeen toisen panttivangin omaisilta. He olivat toivoneet, että Suomen hallitus voisi lähettää virallisen edustajansa Irakiin. Olin luvannut välittää tämän heidän toivomuksensa presidentin tietoon. Omalta osaltani yhdyin esitykseen todeten, ettei Suomen kokonaiskuva mielestäni siitä kärsisi, jos hallitus näin toimisi.

Marraskuun puolivälissä kirjoitin panttivankiasiasta presidentille uudelleen:

»Irakissa olevien suomalaisten panttivankien omaiset ja entiset panttivangit ottivat minuun yhteyttä viime maanantaina ja pyysivät, että matkustaisin Bagdadiin neuvottelemaan vielä jäljellä olevien panttivankien vapauttamisesta. He ehdottivat, että mukaan lähtisi myös Ulf Sundqvist. Tästä käynnistyi selvittely tällaisen neuvottelumatkan edellytyksistä. Selvittely on vielä kesken siinä mielessä, että emme ole saaneet tietoa mahdollisen valtuuskunnan vastaanotosta Bagdadissa emmekä hankkeen onnistumismahdollisuuksista. Odotamme tätä selvitystä huomenna. Jos se tulee ja jos se tyydyttää meitä, voisimme matkustaa joko lauantaina tai sunnuntaina. Jos vastaus viipyy tai jos se ei meille riitä, lykkääntyy matkamme tuonnemmaksi. Molemmat olemme periaatteessa valmiit matkustamaan, jos hankkeella on menestymismahdollisuudet.

Ulkopoliittisen johdon kantaa olen selvittänyt ministeri Paasiolta, joka on kertonut olleensa yhteydessä myös Sinuun. Lisäksi Uffe on ollut yhteydessä sekä Paasioon että Kalelaan. Näin ollen en ole tässä vaiheessa Sinuasuoraan vaivannut. Jos matkalle lähdetään, annamme tietysti Sinulle jälkikäteen selvityksen sen vaiheista ja saamistamme vaikutelmista.»

Suunniteltu matka Bagdadiin toteutui. Matkustin sinne Lontoon kautta, missä pidin esitelmän Euroopan yhdentymiskehityksestä.

Kun tulimme Bagdadiin, meidät pyrittiin sijoittamaan »Ystävyyden leirille», parakkikylään, missä oli useita ns. rauhanvaltuuskuntia, joita Irakin hallitus pyrki käyttämään hyväkseen. Me emme suostuneet asumaan siellä, vaan muutimme kaupungin parhaaseen Al Rasheed -hotelliin — samaan johon osui yksi Yhdysvaltain laukaisemista risteilyohjuksista tammikuussa 1993. Emme halunneet samaistua rauhanvaltuuskuntiin emmekä olla niiden kanssa missään tekemisissä. Koko ajan puolustimme Suomen hallituksen linjaa.

Meidän etunamme olivat henkilösuhteet kahteen varapääministeriin. Ulf Sundqvist tunsi hyvin varapääministeri Ramadanin. Minäkin olin tavannut hänet 1970-luvun lopulla, jolloin vierailin Irakissa. Minun entinen virkaveljeni Saddoun Hammadi oli myös noussut varapääministeriksi. Hän osoittautui olevan meidän paras kontaktimme Saddam Husseinin hallintoon. Saimme osan panttivangeista mukaamme, osa jäi vielä sinne.

Kotiin palattuani kirjoitin presidentille kirjeen:

»Matkamme Bagdadiin onnistui hyvin, vaikka tulokset jäivät osittaisiksi.

Siitä voimme olla erityisen tyytyväisiä, että emme joutuneet maksamaan mitään hintaa viiden panttivangin vapauttamisesta. SPR teki päätöksen lääketoimituksista jo ennen matkaamme. Matkan aikana pysyimme Suomen virallisen ulkopolitiikan puitteissa: puolustimme sitä, perustelimme sitä ja oioimme irakilaisten väärinkäsityksiä siitä. Tässä yhteydessä haluan korjata julkisuudessa esiintyneen virheellisen väittämän. Me emme arvostelleet Suomen ulkopolitiikkaa — emme ottaneet siihen mitenkään kantaa. Lausuntomme sisälsivät vain käsityksemme Irakin johdon mielipiteistä. Tätä me kaikissa yhteyksissä erityisesti korostimme. Minun asemani poikkesi siitä täysin muiden Bagdadissa liikkuneiden oppositiopoliitikkojen roolista, jotka saivat maanmiehilleen lähtölupia haukkumalla oman maansa hallituksen politiikkaa.

Yhteistyömme sujui koko ajan erinomaisesti. Sovimme yhdessä kaikista toimenpiteistä ja kannanotoista. Paluumatkalla sovimme myös siitä, että pyrimme yhdessä raportoimaan matkastamme sekä Sinulle että ulkoministeri Paasiolle. Kuulin eilen Uffelta, että hän oli jo ollut luonasi. Olen mielelläni käytettävissäsi, jos haluat kuulla myös minun näkemyksestäni. Arviomme olivat yhteneväiset, mutta siitä huolimatta tästä saattaisi olla Sinulle hyötyä.

Jäljelle jääneiden panttivankien hyväksi pitäisi tehdä kaikki mahdollinen. Kaikki ovat perheellisiä miehiä, joilla on erityisen painava tarve päästä kotiin.

Jään odottamaan tietoa siitä, haluatko tavata minut jajos niin milloin.»

Kutsua ei kuulunut. Presidentti ei reagoinut mitenkään kirjeeseeni. Itsenäisyyspäivänä 1990 kirjoitin hänelle taas kirjeen:

»Vietän jälleen itsenäisyyspäivää kirjoittamalla Sinulle kirjettä.

Irakista palattuani olen ollut taas aika tavalla hämmästynyt Sinun tavastasi suhtautua minuun.

Lähdin Bagdadiin hoitamaan tehtävää, joka kuuluu valtiovallalle. Valtion ensimmäisiä tehtäviä on pitää huolta omista kansalaisistaan. Tämän tehtävänsä Suomen valtio oli aika tavalla laiminlyönyt. Otin suuret riskit ja kärsin vaikean matkan vaivat palvellakseni isänmaata. Oletin, että saisin vaivan palkaksi edes kiitoksen valtion johdolta. Näin ei käynyt. Et edes tahtonut tavata minua, vaan osoitit mielesi kutsumalla puheillesi vain matkakumppanini. Lisäksi olen mielipahakseni saanut kuulla, että olit matkan aikana ainakin kahdessa eri tilaisuudessa arvostellut minua. Tämä ori ilmeisesti perustunut Demari-lehden virheelliseen otsikkoon (itse juttu ei vastannut otsikkoa).

Ymmärrän hyvin, että meidän henkilösuhteissamme on rasitteita. Omalta osaltani olen tehnyt parhaani sen puolesta, että suhteemme voisi olla asiallinen. Viime syksyn tapahtumien jälkeen kirjoitin Sinulle kirjeen, jonka varmasti hyvin muistat. Reagoit siihen myönteisesti. Tämä aloitteeni johti viime keväiseen tapaamiseen, joka oli hyödyllinen: eduskunnan integraatiokannanotto loi hyvän pohjan neuvotteluille.

Luopuessani puolueen puheenjohtajuudesta olivat motiivini paljolti meidän henkilösuhteisiimme liittyvät. Ajattelin, että on varminta huolehtia siitä, etteivät meidän henkilösuhteemme missään tapauksessa vaikeuta puolueen asemaa. Toisaalta ajattelin, että voisin tätä kautta parantaa suhteitani Sinuun, kun minun ei olisi enää tarpeen toimia puolueen puolesta, vaan voisin ottaa enemmän huomioon kokonaisuuden edun.

Mutta tässä taas ollaan. Tilanne on onneton. Aion jatkaa politiikassa. Jos kannatusta riittää, tulen olemaanjollakin keskeisellä paikalla. Mielestäni ei ole liioiteltua sanoa, että maan etu kärsii siitä, jos emme kykene asialliseen yhteistyöhön keskenämme. Olen mielestäni tehnyt aika paljon tämän päämäärän hyväksi. Ja aion jatkaa samalla tavalla. Toivoisin samalla, että saisin edes jonkinlaista vastakaikua Sinun taholtasi.»

Sain Koivistolta vastauskortin, jossa hän kiitti minua palveluksesta, jonka olin tehnyt. Lisäksi hän totesi, että olisi selvitettävä, mitä velvollisuuksia valtiolla on kansalaisiaan kohtaan.

Tästä eduskuntavaaleihin saakka suhteemme oli asiallinen, mutta olematon. Vaaleihin käytäessä en tiennyt, millä tavoin Koivisto tulisi suhtautumaan minuun. Itse tähtäsin, olin tähdännyt jo pitempään, eduskunnan puhemiehen paikalle.

Talouspolitiikan törmäyskurssi

Vladimirov-kohun hellittäessä pääsin vihdoin täydellä teholla kiinni oppositiopolitiikan johtamiseen. Syksyn jupakka oli tehnyt minulle mahdottomaksi erota puheenjohtajan paikalta; ero olisi tulkittu syyllisyyden ja tappion tunnustamiseksi. Niinpä päätin, että jatkan puheenjohtajana Porin jälkeenkin ja johdan itse puolueen vaalivoittoon.

Loka-marraskuun vaihteessa 1989 hallitus ja Suomen Pankki joutuivat korottamaan peruskorkoa. Vakiintuneiden toimintaperiaatteiden mukaisesti Keskustan pankkivaltuutetut hyväksyivät koron korottamisen. Me kuitenkin katsoimme, että tarve peruskoron korottamiseen oli syntynyt hallituksen epäonnistuneen talouspolitiikan vuoksi. Siksi teimme samana päivänä välikysymyksen hallituksen talouspolitiikasta.

Eduskunnan välikysymyskeskustelussa asiat puhuttiin halki. Arvostelin hallitusta kovin sanoin. Epäilin, ettei hallitus ole vieläkään ymmärtänyt Suomen taloudellisen tilanteen vakavuutta ja oman talouspolitiikkansa tuhoisuutta. Jatkoin:

»Hallituksenvastaus vahvistaa tämän epäilyn. Edes valtiovarainministeriei näytä tajuavan sitä, että hallituksen finanssi- ja tulopolitiikan epäonnistuminen johtaa väistämättä, markkinavoimien vaikutuksesta, korkotason nousuun.

Edes valtiovarainministeri ei näytä ymmärtävän, että Suomen Pankin ja sen pankkivaltuusmiesten lakisääteinen velvollisuus on ’Suomen rahalaitoksen pitäminen vakaalla ja turvallisella kannalla’ — velvollisuus korjata rahapolitiikalla finanssi- ja tulopolitiikan virheet.

Edes valtiovarainministeri ei näytä tajuavan, että työllisyyden paraneminen johtuu velkaantumiskierteessä olevan kansantaloutemme ylikuumenemisesta ja että sitä väistämättä seuraa suuri työttömyys; edessä oleva työttömyyden kasvu kuuluu siis Holkerin hallituksen piikkiin.

Paitsi että hallitus ei näytä ymmärtävän epäonnistuneen talouspolitiikkansa seurauksia, ei se myöskään näytä haluavan kantaa niistä vastuuta: syylliset ja vastuun kantajat ovatkin edellinen Kalevi Sorsan johtama hallitus ja Suomen Pankki! Onpa aikoihin eletty.

Vastuutaan hallitus ei kuitenkaan voi paeta. Hallitus on harjoittanut virheellistä talouspolitiikkaa ja sen seuraukset ovat nyt kaikkien nähtävissä.

Teollisuuden kilpailukyky on oleellisesti heikentynyt nopean inflaation, markan revalvoitumisen sekä yritysten vero- ja maksutaakan kasvun vuoksi. Vaihtotaseen vaje nousee tänä vuonna runsaaseen 20 miljardiin markkaan— noin kaksi kertaa viimevuotista suuremmaksi — ja ensi vuonna vajeen ennustetaan edelleen kasvavan tuntuvasti.

Ensi vuonna Suomen kansantalouden ulkomainen velka kasvaa 20 prosenttiin bruttokansantuotteesta, mitä on tähän mennessä pidetty kriisirajana jonka yli ei mennä. Itse asiassa tuo kriisiraja on reaalitaloudessa jo ylitetty sen vuoksi, että markan selvä yliarvostus nostaa BKT-luvun keinotekoisen korkeaksi. Näin ollen on syytä pelätä, että hallituksen liikkeelle laskema velkaantumiskierre johtaa väistämättä lähes 30 prosentin velkaantumisasteeseen.

Suomen kansantalouden ajautuminen syöksykierteeseen ja tämän kierteen oikaiseminen aiheuttavat monia ongelmia. — Suuriin vaikeuksiin ajautuvat työttömien ja heidän perheittensä ohella myös monet työpaikkansa säilyttävät ihmiset, sillä kotitalouksien velkataakka on kasvanut suureksi ja korkotaso on kohonnut kohtuuttoman korkealle. Tähänastiset vaikeudet ovat vasta esimakua siitä hevoskuurista, johon Holkerin hallituksen talouspolitiikan epäonnistumisen vuoksi joudutaan.

Holkerin hallituksen talouspolitiikan epäonnistuminen on erityisen valitettavaa sen vuoksi, että suomalaisten yritysten ja koko meidän kansantaloutemme tulisi Euroopan yhdentyessä olla entistäkin vahvempia.»

Vastauspuheenvuorossani esitin ennustuksen:

»Ministeri Liikaselle toteaisin, että elävä elämä näyttää, kuka tässä on oikeassa. Me olemme arvostelleet hallituksen politiikkaa ja ennustaneet, mihin se johtaa. Tähän mennessä meidän ennustuksemme ovat pitäneet täsmälleen paikkansa. Emme ole ehkä olleet tarpeeksikaan kovasanaisia arvostelussamme. Tätä menoa, ministeri Liikanen, jälkikäteisarvio nykyisen hallituksen talouspolitiikasta tulee olemaan todella murheellinen, kun ei vieläkään myönnetä tosiasioita eikä vieläkään korjaavia toimenpiteitä rohjeta aloittaa.»

Kun hallitus erityisesti kehui sitä, että työllisyystilanne oli tuolloin hyvä, käytin vielä yhden vastauspuheenvuoron:

»Olemme myöntäneet, että työllisyystilanne on ollut hyvä, mutta hyvä työllisyystilanne ei ole vakaalla pohjalla, vaan se johtuu oleelliselta osaltaan talouden ylikuumenemisesta, joka johtaa lähivuosien aikana vastaavasti heikentyvään työllisyystilanteeseen kahta kautta.

Kun talous ylikuumenee, inflaatio nopeutuu, kilpailukyky menetetään, ja siitä seuraa työttömyyden kasvu. Wärtsilä Marinen tapauksessakin tämä on selvästi nähtävissä, ja tälle jatkoa seuraa. Toista tietä se vaikuttaa niin, että kun ylikuumentunut talous velkaantuu, on tasapaino myöhemmin palautettava, ja silloin meidän on hoidettava syntyneen velan aiheuttamat kustannukset, ja tämä vaikuttaa myös työttömyyttä lisäävästi.

Toisin sanoen: nyt erikoisen hyvän työllisyystilanteen peilikuvana ja kääntöpuolena tulemme kokemaan lähivuosina suuremman työttömyyden kuin olisi toteutunut siinä tapauksessa, että taloudellinen kehitys olisi ollut vakaata. Holkerin hallitus vastaa siis tulevien vuosien heikosta työllisyyskehityksestä. Nämä nyt esitetyt kehumiset on syytä siinä tilanteessa muistaa.»

Marraskuun lopulla pidetyssä puoluevaltuuskunnan kokouksessa jatkoin hallituksen talouspolitiikan ruotimista. Lähtökohtanani oli Suomen kansainvälinen asema ja sen vaatimukset: »Pienenä puolueettomana maana Suomen tulee pyrkiä vahvistamaan omaa asemaansa. Meidän on tavoiteltava korkeaa teknologista tasoa ja talouden ylijäämäisyyttä. Suomen tulee pyrkiä kehittymään ’pieneksi talousmahdiksi’ — tässä suhteessa esimerkiksi käy Liittotasavallassa toteutettu talouspolitiikka ja sen taloudellinen kehitys: hidas inflaatio, vaihtotaseen ylijäämäisyys, alhainen korkotaso. Suomen ja suomalaisten yritysten talouden tulisi olla erityisen hyvässä kunnossa nyt kun rajat Euroopan yhdentyessä yhä enemmän avautuvat ja kilpailu kiristyy. Tämä on oleellista ajatellen maamme taloudellisen itsenäisyyden säilymistä.

Sen sijaan että Holkerin hallitus olisi ryhtynyt kehittämään Suomesta ’pientä talousmahtia’ se on lyhyessä ajassa tärvellyt edelliseltä hallitukselta saamansa hyvän talouspoliittisen perinnön.

Holkerin hallituksen tavoitteiden ja toisaalta tekojen ja tulosten välillä on räikeä ristiriita. Kokoomuksen ja sosialidemokraattien hallitusyhteistyötä perusteltiin nimenomaan sillä, että näiden puolueiden sanottiin kannattavan ’vahvan markan’ politiikkaa. Jo syksystä 1985 lähtien kerrotaan käydyn keskusteluja siitä, että talouspolitiikassa tulisi saada aikaan suunnanmuutos, jonka SDP ja Kokoomus toteuttaisivat. Suuntaa on nyt muutettu, mutta ei suinkaan sellaiseksi, että markasta tulisi vahva ja vakaa valuutta ja Suomen taloudesta vahva tulos. Talouspolitiikan suunnanmuutos on päinvastoin merkinnyt sitä, että markka on nyt heikko ja luottamus siihen horjuu; kansantaloutemme on kriisitilanteessa.»

»Suomalaisten yritysten hintakilpailukyky on heikko sen vuoksi, että Suomen inflaatiovauhti on ollut kilpailijamaita nopeampi, markka on talouden tasapainon ylläpitämiseksi revalvoitu ja yritysten vero- ja maksutaakkaa on kasvatettu. Uutiset yritysten konkursseista tulevat tästä syystä lisääntymään.

Vaihtotaseen vaje kasvaa tänä vuonna noin 20 miljardiin markkaan ja ensi vuonna tätä suuremmaksi. Suomen ulkomainen velka on jo nyt — reaalitalouden mittoja käyttäen — kasvanut yli 20 prosenttiin bruttokansantuotteesta, jota on tähän mennessä pidetty kriisirajana, jonka yli ei mennä. Nyt mennään reilusti, sillä velkaantumiskierrettä ei voida kovin nopeasti pysäyttää. Mitä pahemmin me velkaannumme, sitä ankeampi on tulevaisuus, sillä vastaisuudessa meidän on tultava toimeen omillamme ja hoidettava ne velat joita olemme nyt — lihavina vuosina — ottamassa.

Hallitukselta on puuttunut rohkeus sanoa suoraan mistä on kysymys: suomalaiset elävät nyt yli varojensa. Meillä olisi ollut nyt muutoinkin poikkeuksellisen hyvä tulokehitys ja työllisyys, mutta sen päälle me siis nyt otamme reilusti velkaa, jolla rahoitetaan sekä yksityistä että julkista kulutusta. Talous on ylikuumentunut, minkä yhtenä ilmentymänä on suoranainen työvoimapula. Kun talous käy nyt ylikierroksilla, on edessä sen vastavaikutuksen kausi, jolloin kasvu on vastaavasti hitaampaa ja työttömyys korkeammalla tasolla. Tämä on Holkerin hallituksen ’ansiota’. Holkerin hallituksen piikkiin menee sekin, että suomalaiset yritykset ja koko kansantaloutemme ovat ’kehäraakkeja’ nyt kun joudumme entistä kovempiin kansainvälisiin kehiin. Ja sitä ankeampi on tulevaisuus, mitä pitemmälle taloutta tervehdyttävät toimenpiteet lykätään.»

Joulukuun 1989 puolivälissä kirjoitin »Paavon palstalla» syntymässä olleesta tulopoliittisesta ratkaisusta, joka merkitsi sitä, että kilpailukykymme edelleen heikkenisi:

»Tuloratkaisun talouspoliittinen heikkous on siinä, että sen tavoitteena on reaalisen ostovoiman tuntuva lisääminen seuraa vien kahden vuoden aikana. Kun kansantaloutemme perusongelmana on nimenomaan liian suuri kokonaiskysyntä, pahentaa ratkaisu tältä osin taloutemme tasapainottomuutta: inflaatiopaineet säilyvät voimakkaina ja vaihtotaseen alijäämä säilyy nykyisellä tasolla. Kansakunta elää edelleen yli varojensa ja maamme ulkomainen velka kasvaa sen vuoksi vaarallista vauhtia.

Tulopoliittinen kokonaisratkaisu ei merkitse sitä, että taloutemme tervehdyttämiseen nyt ryhdyttäisiin. Ratkaisulla pyritään sen sijaan rakentamaan poliittista siltaa yli eduskuntavaalien. Tämän ratkaisun taloudellisena seurauksena ovat huippukorkea korkotaso sekä siitä seuraavat yritysten konkurssit, kasvava työttömyys ja ihmisten lisääntyvät toimeentulovaikeudet. Samalla sillä sysätään suuret ongelmat vaalien jälkeen muodostettavan hallituksen syliin. Aika näyttää, onnistuuko tämä temppu.»

Arvostelin artikkelissani myös sitä, että tulopolitiikan ja marginaaliverotuksen keventämisen yhdistelmä johtaa mittavaan tuloerojen kasvuun. Totesin, että marginaaliveron kevennys olisi pitänyt toteuttaa asteittain ja yhdistäen se tulopolitiikkaan siten, että tuloerot eivät olisi kasvaneet. Helmikuun 1990 lopulla kirjoitin »Paavon palstalla» valtiovarainministeri Erkki Liikasen »lähtöloitsusta» hänen jättäessään törmäyskurssilla olleen hallituslaivan.

Arvostelin Liikasta siitä, ettei hän myöntänyt talouspolitiikkansa epäonnistumista, vaan syytti vaikeuksista edellistä hallitusta ja Suomen Pankkia. Muistutin tilanteemme surkeudesta: kilpailukyky on heikko, kauppataseen vaje kasvaa, vaihtotaseen läntinen alijäämä oli ollut edellisenä vuonna peräti 25 miljardia markkaa. Myönsin muidenkin tehneet virheitä ja jatkoin:

»Syyllisten etsimisestä tulisi kuitenkin suuntautua ongelmien ratkaisemiseen. Tässäkin suhteessa Liikasen lähtöloitsu oli vähemmän rohkaiseva. Vieläkään hän ei rohjennut kertoa totuutta Suomen talouden tilasta ja tulevaisuudesta. Käykö nyt niin, että hallitus ja hallituspuolueet käyvät vaaleihintalouspolitiikan ongelmia peitellen ja talouden tosiasioita kaunistellen? Käykö nyt niin, että keskustaoppositio on ainoa ryhmittymä, joka vaalitaistelussa korostaa taloudellista realismia ja esittää oman ohjelmansa kansantalouden tervehdyttämiseksi? Vaikka tämä osa on oppositiossa olevalle puolueelle outo, ei se ole sille välttämättä huono — talouden tosiasiat nimittäin tulevat väkisin esiin, niitä ei voi loputtomiin peitellä eikä kaunistella. Korkea korko puree jo nyt kipeästi.»

»Ehdotan siis, että Keskustalle valitaan Porissa uusi puheenjohtaja»

Keväällä 1990 syntyi uusi poliittinen tilanne. Olin jo päättänyt jatkaa puheenjohtajana Porin puoluekokouksen jälkeenkin. Maaliskuussa kävi kuitenkin ilmi, että varapuheenjohtaja Olli Rehn oli keskustanuorten pyynnöstä asettumassa puheenjohtajaehdokkaaksi. Tässä tilanteessa minun oli harkittava uudelleen omaa asemaani.

Vladimirov-kohu oli ohi. Puolueen kannatus oli kohonnut 25 prosentin tuntumaan. En olisi häviäjä, jos luopuisin.

Näköpiirissä oli tilanne, jossa Rehn pyrkisi kokoamaan tukea minun kaikenkarvaisilta vastustajiltani. Olin tullut Turun kokouksen jälkeen yksimielisesti valituksi uudelleen jo neljä kertaa. Miksi lähtisin nyt äänestykseen? Miksi sallisin nuoren varapuheenjohtajan profiloitua anti-Väyrysenä?

Harkitsin asiaa puolueen kannalta. Siitä voisi olla puolueelle tiettyä etuakin, että väistyn. Vaalimenestys tuskin siitä miksikään muuttuisi: näköpiirissä oli useampia puheenjohtajan tehtävään kypsyneitä poliitikkoja. Valtapolitiikassa tilanne laukeaisi: puoluetta ei voitaisi syrjiä sillä tekosyyllä, että Väyrynen sitä johtaa.

Minulle irtautuminen puheenjohtajan paikalta oli houkutteleva vaihtoehto. Olin ollut varapuheenjohtajana kahdeksan vuotta ja sen jälkeen puheenjohtajana pian kymmenen vuoden ajan. Vuotta aikaisemmin olin jo päättänyt luopua.

Niin tein ratkaisuni ja kerroin sen puoluehallituksen ja eduskuntaryhmän yhteisessä kokouksessa 29.3.1990:

»Porin puoluekokouksen lähestyessä on käynnistynyt keskustelu sen esityslistalla olevista henkilövalinnoista. Tähän keskusteluun haluan minäkin nyt ottaa osaa.

Viimeisen vuoden ajan olen pohtinut sitä, luopuisinko Keskustan puheenjohtajan tehtävästä jo Porin kokouksessa. Jo pitempään olen toivonut voivani luovuttaa puheenjohtajan nuijan nuorempiin käsiin. Tähän saakka olen kuitenkin joutunut toteamaan, että aika ei ole vielä ollut kypsä puheenjohtajan vaihtamiselle.

Nyt tilanne on selkiintynyt siinä mielessä, että puolueen käytettävissä on henkilöitä, joille puheenjohtajantehtävät voi mielestäni hyvin uskoa: seuraajaehdokkaiden kokemus on karttunut ja järjestöväki on oppinut heihin luottamaan.

Ensi vuoden eduskuntavaalit ovat yhdet puolueen historian tärkeimmistä. Tästä syystä olen kuitenkin kallistunut sille kannalle, että minun pitäisi olla edelleen käytettävissä puheenjohtajaa valittaessa. Olen ajatellut, että johdon vaihtuminen saattaisi vaarantaa näköpiirissä olevan vaalivoiton. Ilmoittamalla hyvissä ajoin olevani käytettävissä olen pyrkinyt rauhoittamaan puolueen sisäistä tilannetta.

Nyt keskustelu puheenjohtajan valinnasta on kuitenkin käynnistynyt. Keskustanuoret ovat ehdottaneet, että puolueen johtoa olisi uudistettava.

Olen nuorten kanssa samaa mieltä siitä, että johtoa on syytä vaihtaa. Lisäksi olen enemmän kuin valmis luopumaan puheenjohtajan tehtävästä.

Luopumiseni puheenjohtajan tehtävästä ei merkitsisi sitä, että luopuisin politiikasta. Olen ehdokkaana eduskuntavaaleissa. Jos tulen valituksi, toimin aktiivisesti Keskustan eduskuntaryhmän piirissä. Tulevaisuudessakin olen käytettävissä ehdokkaana valtiollisiin luottamustehtäviin. Olisin siis mukana kaikin voimin tukemassa uutta puoluejohtajaa.

Minulle henkilökohtaisesti puheenjohtajan vaihtaminen jo nyt olisi hyvin mieluisaa. Puolueelle siitä olisi nähdäkseni hyötyä.

Johdon uusiutuminen antaisi Keskustalle tuoretta ilmettä ja se parantaisi puolueen mahdollisuuksia laajentaa edelleen kannatustaan. Väistyvän johdon aktiivinen mukanaolo antaisi turvallisuutta niille, jotka suhtautuvat epäröiden johdon uudistamiseen. Puolueen kärkisiis sekä uudistuisi että levenisi. Ellei puheenjohtajaa nyt vaihdeta, näyttää koko ylin johto säilyvän aivan entisellään, mikä ei olisi hyvä asia.

Johdon uudistaminen jo nyt olisi edullista siksikin, että puolueen sisäinen tilanne rauhoittuisi ennen vaaleja pitkäksi aikaa sen jälkeenkin. Äänestäjillä olisi puolestaan selvyys siitä, ketkä puoluetta seuraavalla vaalikaudella johtavat.

Ajankohta on nyt sopiva myös sen vuoksi, että puolueen kannatus on voimakkaasti kasvanut. Turun puoluekokouksessa asettamani tavoite on täyttynyt: Keskusta on palannut niihin kannatuslukemiin, joissa me suuruutemme päivinä olimme. Ja johtoa on hyvä uudistaa silloin kun puolueella menee hyvin. Jatkaja saa tehtävässään lentävän lähdön.

Ehdotankin siis, että Keskustalle valitaan uusi puheenjohtaja jo Porin puoluekokouksessa. Toivon, että tätä ajatusta ei ryhdytä vastustamaan, vaan että nyt ryhdytään keskustelemaan siitä, kuka seuraajaksi on valittava. Korostan vielä kerran sitä, että lupaan olla kaikin tavoin uuden puoluejohdon käytettävissä turvaamassa poliittisen linjamme jatkuvuutta ja varmistamassa meille hyvää vaalitulosta ensi vuoden eduskuntavaaleissa.»

Tästä ilmoituksesta käynnistyi kilpailu puheenjohtajan paikasta. Mukaan ilmoittautuivat Esko Aho, Eeva Kuuskoski-Vikatmaa ja Seppo Kääriäinen. Tiukkojen äänestysten jälkeen Esko Aho tuli valituksi.

Eduskuntavaalien äänikuningas

Valmistauduin huolellisesti kevään 1991 eduskuntavaaleihin. Olin ehdokkaana uudessa vaalipiirissä, Uudellamaalla. Minun oli yritettävä koota kannatusta koko vaalipiirin alueelta, jotta puolue saisi mahdollisimman monta paikkaa.

Vaalipuheissani keskityin yleispolitiikkaan ja ennen muuta talouspolitiikkaan. Osoitin, kuinka Holkerin hallitus oli tuhonnut Suomen talouden. Muistutin siitä, kuinka Keskusta oli alusta alkaen varoittanut hallitusta väärästä politiikasta ja esittänyt sille vaihtoehdon.

Mitä lähemmäksi vaalit tulivat, sitä paremmin ihmiset ymmärsivät sanomani: syvän laman merkit alkoivat tuntua talouden kehityksessä ja ihmisten elämässä. Helmikuun alussa 1991 Suomenmaahan kirjoittamassani artikkelissa »Ruotsin tauti ja Tanskan tie» kiteytin taloutemme ongelmat ja keinot niiden ratkaisemiseen näin:

»Suomen talouden tervehdyttäminen on kova urakka. Ulkomaisen velan kasvattamisesta on siirryttävä velan lyhentämiseen. Vientiä on saatava lisätyksi ja tuontia supistetuksi. Tämän aikaansaamiseksi on yritystemme kilpailukykyä parannettava: maamme kustannustaso on saatava vertailukelpoiseksi kilpailijamaiden kanssa. Tarvitaan vyön kiristys, jolla sekä julkista että yksityistä kulutusta supistetaan. Investoinneissa on painopistettä siirrettävä palveluista teollisuuteen ja muuhun perustuotantoon.

Tällä kertaa ei riitä se, että kansantalouden menetetty tasapaino palautetaan. Lisäksi on puututtava kansantaloutemme ja koko yhteiskuntamme rakenteeseen. Suomellakin on Ruotsin tauti.

Julkinen sektori on kasvanut liian suureksi ja sen kasvu uhkaa edelleen jatkua voimakkaana. Omien suunnitelmiensa mukaan valtio, kunnat ja kuntainliitot aikovat käyttää kaiken tulevaisuudessa markkinoille tulevan työvoiman. Näin ei voi jatkua. Julkisen sektorin kasvua on hillittävä ja sen menoja on karsittava. Kun hoitotehtäviin tarvitaan tulevaisuudessa lisää työvoimaa, on byrokratiaa kyettävä karsimaan kovalla kädellä.

Toinen rakenneongelmamme liittyy palvelusektorin kasvuun. Viime vuosina on investoitu nimenomaan palveluihin: on rakennettu ostosparatiiseja, pankki- ja vakuutuskonttoreita, hotelleja ja ravintoloita. Teollisuuden investoinnit ovat olleet hyvin alhaisella tasolla. Suuntaa on pakko muuttaa. Taloutemme ongelmat voidaan ratkaista vain teollisuutta ja muuta perustuotantoa voimakkaasti kehittämällä. Investointien painopistettä on siirrettävä palveluista teollisuuteen.

Kun Holkerin hallitus aloitti toimintansa ja julkisti ohjelmansa, oli talouselämän suhtautuminen kahtiajakoinen. Teollisuuden piirissä hallitusratkaisua pidettiin yleisesti onnettomana, kun taas pankki-, vakuutus- ja kauppapiireissä oltiin jopa innostuneita. Palkansaajajärjestöissä iloittiin ’palkansaajahallituksesta’.

Nyt ovat tulokset kaikkien nähtävillä: kansantaloutemme moottori on ylikuormitettu ja se on kärsinyt pahoja vaurioita. Teollisuuden näkymät ovat synkem- mät kuin vuosikymmeniin. Ensimmäistä kertaa 60 vuoteen kansantulomme alenee. Palkansaajat ovat saaneet osansa: korkeat korot horjuttavat monen perheen taloutta, mahdollisuus omaan asuntoon on karannut käsistä, työttömyys kasvaa kovaa vauhtia, edessä on vyönkiristys ja niukkuuden jakaminen.

Kansantalouden perusoppia on taas saatu kantapään kautta. Parempi vaihtoehto oli tarjolla siinä vaiheessa kun kansantaloutemme alkoi ylikuumentua. Kaksi vuotta sitten tutkimuslaitosten johtajista kokoonpantu talousviisaiden työryhmä esitti talouden nopeaa tasapainottamista. Vaihtoehtona se totesi olevan ’Tanskan tien’. Holkerin hallitus valitsi viimeksi mainitun. Niin että nyt me etenemme Ruotsin taudissa Tanskan tiellä. Tästä tilanteesta ei ole helppo selviytyä.

Huonosta päästä saa koko ruumis kärsiä.»

Vaalitilaisuuksissa minulta usein kysyttiin suhtautumistani devalvaatioon. Esitin kantani reilusti: onpa meillä vaalien jälkeen millainen hallitus tahansa, on myös valuuttakurssipolitiikkaa käytettävä — niin huono oli kilpailukykymme. Esitin toteutettavaksi samantapaista tulo-, finanssi- ja valuuttakurssipolitiikan yhdistelmää, jolla 1970-luvun laman selkä taitettiin.

Aloitin vaalityöni Uudenmaan syrjäisemmistä osista varatakseni viimeiset kaksi viikkoa väkirikkaimmille pääkaupunkiseudun ja Keski-Uudenmaan alueille. Loppusuoran avautuessa saatoin havaita, että saisin hyvän tuloksen.

Vaalitilaisuuksiini tuli paljon sellaisia ihmisiä, jotka olivat saaneet tiedotusvälineiden kautta minusta kielteisen käsityksen ja halusivat nyt tulla itse katsomaan, millainen mies minä oikein olen. Hyvin monet sanoivat tilaisuuksista poistuessaan: »Ettehän te ole ollenkaan sellainen kuin mitä lehdet kirjoittavat.»

Sain 22 709 ääntä, mikä oli suurin henkilökohtainen äänimäärä koko maassa. Olin siis vaalien »äänikuningas». Keskustan kansanedustajien määrä nousi Uudellamaalla kahdesta neljään.

Muuallakin Keskusta sai murskavoiton. Puolueen ääniosuus nousi edellisten eduskuntavaalien 17,6 prosentista 24,8 prosenttiin ja kansanedustajien määrä 40:stä 55:een.

Ulkoasiainministeri

Vaalien lopputulos oli niin selvä, että hallitusratkaisu oli siitä suoraan luettavissa. Sinipunalla ei ollut mitään edellytyksiä jatkaa. Sosialidemokraatit vetivät johtopäätökset omasta tappiostaan: puolue jäisi oppositioon. Jäljelle jäi vain keskiryhmien ja Kokoomuksen yhteistyö.

Ennen vaaleja olin arvioinut, ettei minulla olisi Koiviston suhtautumisen vuoksi asiaa keskeisimmille ministerinpaikoille. Siksi olin pitänyt tavoitteenani sitä, että voisin tulla eduskunnan puhemieheksi. Olin saanut jo ennen vaaleja ajatukselleni myös puolueen johdon tuen. Silloin ajateltiin, että Keskustasta tulisi hallituspuolue, mutta että pääministeri tulisi jostakin muusta puolueesta, jolloin puhemies voisi olla Keskustasta.

Heti vaalien jälkeen oli kuitenkin nähtävissä, että Keskustasta tulisi johtava hallituspuolue; meidän voittomme suuruus ja muiden heikko vaalimenestys johtaisivat siihen. Siitä huolimatta toivoin, että olisin voinut tulla puhemiehen paikalle eduskunnan järjestäytyessä. Olin Keskustan eduskuntaryhmän ylivoimaisesti vanhin edustaja. Tällä tavoin olisin saanut hyvitystä siitä kaikesta, minkä olin joutunut kokemaan. Puheenjohtaja Esko Aho päätti kuitenkin ottaa tämän paikan itselleen.

Hallitusneuvottelujen käynnistyessä arvelin, ettei minulla olisi asiaa ulkoministerin paikalle, jonka täyttämisessä presidentillä oli ratkaiseva sananvalta. Niinpä toivoin voivani tulla valtiovarainministeriksi. Ajattelin, että talouden kuntoonpaneminen olisi hallituksen tärkein ajankohtainen tehtävä. Siinä minulle olisi haastetta kerrakseen.

Kokoomus piti kuitenkin tiukasti kiinni valtiovarainministerin paikasta, joten Keskustalle oli väistämättä tulossa ulkoministerin salkku.

Esko Aho soitti minulle asiasta. Hän kysyi, kuinka suhtautuisin siihen, että ulkoministeriksi tulisi Eeva Kuuskoski. Minulle hän tarjosi kauppa- ja teollisuusministerin paikkaa. Totesin, ettei raskaana oleva nainen, jolla on pian hoidettavanaan pieni lapsi, voi mitenkään hoitaa ulkoministerin raskasta virkaa. Vastasin, että minä en voi muuta kuin olla kiinnostunut ulkoministerin tehtävästä, jos se Keskustalle tulee.

Tämän jälkeen Esko Aho selvitti Mauno Koiviston kannan minun tulooni ulkoministerin paikalle. Koivisto hyväksyi tämän ratkaisun.

Niin palasin jälleen ulkoasiainministerin tuttuun tehtävään. Työympäristö oli kuitenkin kuluneen neljän vuoden aikana muuttunut: ulkoministeriö oli muuttanut Ritarikadulta Katajanokalla sijaitsevaan Merikasarmiin.

TILINTEKOA KOIVISTON AIKAAN

Mauno Koiviston Suomi voidaan hallituspolitiikan perusteella jakaa luontevasti kolmeen ajanjaksoon: Kalevi Sorsan, Harri Holkerin ja Esko Ahon hallituskausiin.

Kalevi Sorsan johtamien kahden hallituksen työn tulokset olivat kohtuulliset. Valtapoliittisesti näissä hallituksissa vallitsi voimien tasapaino: SDP ja keskustapuolue estivät toinen toisensa pääsyn liian vahvaan asemaan. Myös talouspolitiikassa tulokset olivat tyydyttävät. Tänäkin aikana markka tosin oli yliarvostettu: teollisuutemme kilpailukyky ja kannattavuus ei ollut niin hyvä, että olisimme kyenneet vahvistamaan taloutemme perustaa. Jo tänä aikana alkoi kansantaloutemme velkaantuminen.

Vuoden 1986 hallituspoliittiset kiistat koskivat ennen muuta talouspolitiikkaa. Idänkaupalla oli kansantaloudellemme keskeinen merkitys, joten siitäkin syntynyt erimielisyys oli ensi sijassa talouspoliittinen.

Oli vahinko, ettei idänkauppaa ryhdytty tasapainottamaan heti kun öljyn hinta romahti ja dollarin kurssi laski. Tämän vuoksi ehti syntyä suuri vientiylijäämä, joka katettiin aluksi nollakorkoisella clearing-rahoituksella ja myöhemmin Neuvostoliitolle myönnetyn edullisen luoton turvin. Nämä Neuvostoliitolle edulliset rahoitusjärjestelyt rasittivat Suomen taloutta. Osa tästä Suomen saatavasta — noin 450 miljoonaa markkaa — on edelleen maksamatta. Ainakin osa siitä uhkaa jäädä Suomen veronmaksajien piikkiin.

Syksyn 1986 toinen kiista liittyi sekin idänkauppaan. Keskusta ehdotti silloin sellaisia tulo- ja finanssipoliittisia ratkaisuja, joilla voisimme parantaa teollisuutemme kilpailukykyä. Tämä oli välttämätöntä sen vuoksi, että tarvitsimme erityisen hyvän kilpailukyvyn voidaksemme voittaa uusia markkinoita menetettävien itämarkkinoiden tilalle. Ellei näin tehtäisi, kasvaisi työttömyys tulevina vuosina sietämättömälle tasolle. Helsingin Sanomille antamassani haastattelussa ennustin, että työttömyysaste kohoaisi 1990-luvulla yli 10 prosenttiin, ellei kilpailukykyä nopeasti kohenneta.

Kannanottoni liittyi silloiseen korkeaan korkotasoon: markkinoilla tiedettiin Suomen tarve uusien markkinaosuuksien voittamiseen ja siksi oli vallalla devalvaatio-odotus. Kilpailukykyä muutoin parantamalla voitaisiin devalvaatio-odotus purkaa ja korkoja alentaa.

Sorsa torjui jyrkästi Keskustan esittämät ajatukset. Yritysten kilpailukykyä korjattiin vain suhteellisen vähäisillä lisäbudjettiratkaisuilla.

Holkerin hallituksessa sosialidemokraateilla oli ehdoton ylivalta-asema. Se syntyi heti hallitusta muodostettaessa ennen muuta siksi, että SDP valtasi itselleen hallituksen avainpaikat.

Talouspolitiikassakin Holkerin hallituksella oli sosialidemokraattinen ote. Holkerille tämä ei tuottanut vaikeuksia, sillä hän edusti samaa talouspoliittista linjaa.

Holkerin hallitusta muodostettaessa markka oli selvästi yliarvostettu. Idänkaupan supistuessa olisimme tarvinneet erittäin hyvän kilpailukyvyn uusien markkinoiden valtaamiseen, taloutemme rakenteiden uudistamiseen ja vaihtotaseen tasapainottamiseen.

Holkerin hallitus kuitenkin muodostettiin vahvan markan merkeissä. Hallitus sitoi itsensä ylikalliiseen markkaan. Sen oma talouspolitiikka vain pahensi markan yliarvostusta, kun maamme kustannus- ja hintataso nousi maailman korkeimmaksi. Kaiken kruunasi kevään 1989 revalvaatio.

Idänkaupassakin Holkerin hallitus syyllistyi virheisiin. Vaikka kansantaloutemme oli tuolloin pahasti ylikuumentunut, ylläpidettiin idänkaupassa vientiylijäämää, joka rahoitettiin velkajärjestelyin. Valtaosa näistä Sorsan ja Holkerin hallitusten ajoilta periytyvistä veloista on edelleen maksamatta. Osa koroistakin on jäänyt saamatta. Melkoinen osa näistä saatavista uhkaa jäädä lopullisesti veronmaksajien maksettaviksi.

Keskusta kävi vaaleihin ja sai vaalivoiton arvostelemalla Holkerin hallituksen vahvan markan politiikkaa. Oli kohtalon ivaa, että puolueen puheenjohtajan Esko Ahon johtama hallitus joutui siihen kuitenkin sitoutumaan. En tiedä tarkkaan miten ja miksi. Sen kuitenkin tiedän, että Suomen Pankki piti tiukasti kiinni silloisesta valuuttakurssista. Hallitus oli asiasta keskenään erimielinen.

Olin hallitusta muodostettaessa sitä mieltä, että markan paha yliarvostus olisi purettava nopeasti ja hallitusti yhdistämällä toisiinsa tulo-, finanssi- ja valuuttakurssipolitiikan ratkaisut. Tälle tielle ei käyty, vaan pyrittiin kaikin keinoin torjumaan valuuttakurssin muuttaminen. Syntyi tuskallinen »sisäisen devalvaation» yritys, joka päätyi pakkodevalvaatioon. Siinä yhteydessä pelurit käärivät helppoja voittoja. Samankaltainen tilanne syntyi syksyllä 1992, jolloin ajauduimme pakkokellutukseen.

Nyt Suomessa on lama. Muissakin maissa on vaikeuksia. Olemme kaikkia teollistuneita yhteiskuntia koettelevassa kriisissä.

Suomen talouden kriisi on kuitenkin paljon syvempi kuin muiden maiden lamat. Tämä johtuu talouspolitiikkamme virheistä. Pahin yksittäinen virheemme on ollut vahvan markan politiikka: vuosikausia jatkunut markan yliarvostus ja sen hallitsematon purkautuminen.

Mauno Koiviston Suomessa olen joutunut pohtimaan sitä, onko valtiosääntömme kaikin puolin kestävällä pohjalla. Erityisesti minua askarruttaa vallan ja vastuun keskinäinen suhde.

Urho Kekkosen toimintaa presidenttinä on jälkikäteen arvosteltu siitä, että hän puuttui sellaisiinkin asioihin, jotka eivät luonteensa puolesta erityisesti presidentille kuuluneet. Vaikka Kekkosen vallankäyttö oli yleensä avointa, on katsottu, että hän vaikutti joissakin tapauksissa taustalla ratkaisuihin, joista muut joutuivat kantamaan muodollisen ja poliittisen vastuun. Tämä arvostelu on ainakin jossakin määrin oikeutettua.

Mutta samoja kysymyksiä on noussut esiin myös Mauno Koiviston presidenttikaudella. Koiviston osalta on ollut kysymys ennen muuta presidentin osuudesta talouspoliittiseen päätöksentekoon.

Koivisto on itse kertonut julkisuudessa, että hänellä on ollut tapana käydä säännöllisesti talouspolitiikkaa koskevia keskusteluja pääministerin kanssa. Samoin hän on kertonut pitäneensä hyvin tiivistä yhteyttä Suomen Pankin johtoon. Tästä syystä on kysytty, mikä on ollut Mauno Koiviston tosiasiallinen vaikutus hänen presidenttikaudellaan harjoitettuun talouspolitiikkaan. Minä en pysty tähän kysymykseen vastaamaan.

Keskustelu tasavallan presidentin vallankäytöstä ja hänen vastuustaan on vaikuttanut minun ajatteluuni. Kaiken vallankäytön tulisi olla »läpinäkyvää». Kansalaisten tulisi aina voida tietää, kuka tekee minkin päätöksen ja kuka siitä vastaa. Ilman tällaista avoimuutta poliittinen järjestelmä ei voi kunnollisesti toimia.

Yhdysvalloissa järjestelmä on selvä: presidentti johtaa hallitusta ja vastaa viime kädessä kaikesta sen toiminnasta. Parlamentaarisissa järjestelmissä valtaa käyttää ja vastuun kantaa pääministerin johtama hallitus, jonka tulee nauttia eduskunnan luottamusta. Suomen kaksijakoinen järjestelmä on tässä suhteessa ongelmallinen. Valtiosääntökysymys on nousemassa esiin myös sen vuoksi, että joudumme päättämään, kuka edustaa Suomea Euroopan yhteisön huippukokouksissa, jos Suomesta tulee EY:n jäsen.

Olin aluksi sillä kannalla, että Suomea ilman muuta edustaa pääministeri. Sittemmin olen keskustellut asiasta valtiosääntöasiantuntijoiden kanssa ja alkanut epäillä, voisiko pääministeri nykyisen valtiosäännön voimassa ollessa edustaa Suomea. Tässäkin yhteydessä tulee esille kaksijakoisen poliittisen järjestelmämme ongelmallisuus.

Kolmas syy valtiosääntöä koskeviin pohdintoihini on ollut hyvin henkilökohtainen: olen saanut omakohtaisesti kokea, millaista on olla mahdollinen tai todennäköinen presidenttiehdokas. Samalla olen voinut läheltä seurata, kuinka jatkuva presidenttipeli on vaikuttanut muihin politiikassa mukana olleisiin ja koko meidän poliittisen järjestelmämme toimintaan.

Presidentin laajat valtaoikeudet aiheuttavat sen, että presidentinvaaleihin liittyy meidän poliittisessa järjestelmässämme valtava lataus. Kuhunkin vaalitilanteeseen varustaudutaan jo vuosia ennakkoon. Omia suosikkeja nostetaan ja mahdollisia kilpailijoita kampitetaan. Kun paljon on pelissä, ovat keinotkin kovat. Aika ajoin koko poliittinen järjestelmämme pyörii presidenttipelin ympärillä.

Poliittisen järjestelmämme valta- ja vastuusuhteiden selventämiseksi on teoriassa kaksi mahdollisuutta, käytännössä vain yksi.

Teoriassa mahdollinen voisi olla amerikkalainen ratkaisu. Tällöin presidentti muodostaisi hallituksen, johtaisi sitä ja vastaisi tuloksista suoraan kansalle. Eduskunta toimisi presidentin johtaman hallituksen vastapainona, valvojana ja yhteistyökumppanina. Suomeen tämä malli ei kuitenkaan ilmeisesti sovi.

Toinen mahdollisuus on siirtyminen puhtaaseen parlamentarismiin, jolloin meillä ei olisi presidenttiä ollenkaan tai presidentillä olisi vain edustuksellinen rooli. Tällainen malli on käytössä useassa Suomen kaltaisessa maassa.

Puhtaasti parlamentaarisessa järjestelmässä eduskunta itse huolehtisi hallituksen syntymisestä. Pääministerin johtama hallitus hoitaisi maan asiat ja vastaisi niistä parlamentille — ja viime kädessä siis kansalle. Tässä mallissa pääministeristä tulisi Suomen ulko- ja sisäpolitiikan ylin johtaja.

Tässä järjestelmässä valtakilpailu käytäisiin eduskuntavaalien yhteydessä. Eduskunnan voimasuhteet olisivat lähtökohta hallituksen muodostamiselle. Poliitikkojen keskinäinen asema ratkeaisi parlamenttiryhmissä. Pelisääntöjen tulisi olla hyvin selvät ja järjestelmän täysin avoin julkisuudelle.

Olen omalta osaltani valmis käymään hyvin ennakkoluulottomaan keskusteluun valtiosäännön uudistamisesta. Jos siirtyminen puhtaaseen parlamentarismiin saavuttaa riittävän kannatuksen, olen sitä valmis edistämään. Sen sijaan epäilen »osittaisuudistuksia», joilla valta-ja vastuusuhteet helposti entisestään vain hämärtyvät.

Mauno Koiviston Suomessa minun yksi ongelmani on ollut henkilökohtainen suhde presidentin kanssa. Kuten olen tässä kirjassani hyvin avomielisesti kertonut, on suhteissamme ollut hyvin erilaisia vaiheita. Usein on ollut hankaluuksia, välillä suhteet ovat olleet kokonaan poikki, sitten on taas päästy normaaleihin yhteistyösuhteisiin.

Kysymys näyttää olleen ainakin luonteiden erilaisuudesta, huonosta keskinäisestä »kemiasta». Tähän arvioon päätyi myös Seppo Niemelä vuonna 1987 kirjoittamassaan kirjassa »Paavon aika». Näin hän kirjoitti:

»Kevään 1987 tapahtumien avaimet liittyvät osaksi myös Mauno Koiviston ja Paavo Väyrysen keskinäiseen suhteeseen. Koiviston tiedetään käyttävän suljetuissa seuroissa harvinaisen kovaa kieltä Väyrysestä kesällä jasyksyllä 1987.

Mauno Koiviston ja Paavo Väyrysen keskinäisistä väleistä on mahdoton saada tarkkaa käsitystä vielä pitkään aikaan. Siihen tarvitaan molempien muistelmat ja riittävästi etäisyyttä.

Koivisto ja Väyrynen ovat kuitenkin vuoden 1988 presidentinvaalien vaihtoehdot. Tätä kirjoitettaessa vaihtoehdot ovat kovin epätasaisia. Ikivanhaa ihmiskunnan tapaa seuraten Koivisto varmisti ylivoimansa siirtämällä Väyrysen syrjään valtiollisista asemista.

Tämänkin jännitteen taustaa voi lähteä hakemaan kaukaa. Edellä on viitattu siihen hyvityksen tarpeeseen, joka vaatii sosialidemokratian sisuksissa omaa lääkettään. Ehkä Koiviston ’tiedostamattomat syyt’ viittaavat juuri tähän.

Miehet edustavat erilaisia ikäpolvia. Väyrynen oli nuori ylioppilas silloin kun Koivisto oli jo valtiovarainministeri. Väyrynen nousi politiikkaan arvostelemalla Lappia tyhjäävän koivistolaisen talouspolitiikan seurauksia.

Nuori puoluejohtaja joutui avoimesti vastakkain pääministerin kanssa sinä aikana, jona Urho Kekkosen seuraaja oli ratkaisussa.

Miesten luonteissa on eroja. Väyrynen on toiminnallinen koleerikko, Koivisto taas tyypillinen flegmaatikko. Rauhallisena tuumailijana hän viihtyy parhaiten hiljaisuudessa. Ehkä Väyrysen aloitteellisuus tuntuu Koivistosta tunkeilevalta.

Jos olisimme itämailla, voisimme sanoa Koiviston ja Väyrysen väleissä olleen paljon huonoa karmaa. Se ei kuitenkaan estänyt ilmeisen tuloksellista yhteistyötä presidentin ja ulkoministerin välillä Sorsan hallitusaikana.

Väyrynen piti esimiehensä huolellisesti ja yksityiskohtaisesti ajan tasalla kaikesta, mikä liittyi ulkoministerin viran hoitoon. Ilmeisesti presidentti oli ulkoministeriinsä tyytyväinen, koska hän on lausunut tunnustuksensa myös julkisesti.

Suljetuimmassakaan seurueessa Väyrynen ei puhunut pahaa sanaa Koivistosta. Hän oli päättänyt olla lojaali. Sitä hän myös oli. Väyrynen otti pukahtamatta päälleen nekin ulkopolitiikkaa koskevat syytökset, joihin hän ei ollut syyllinen.»

Seppo Niemelän tulkinta Koiviston ja Väyrysen luonteista ja niiden vaikutuksesta meidän keskinäisiin suhteisiimme on mielestäni oikea. Hänen käyttämänsä sanat »koleerikko» ja »flegmaatikko» kaipaavat selityksen; tässä yhteydessä niiden sisältö poikkeaa arkisesta kielenkäytöstä.

Antiikin ajoista ihmisluonteet on usein jaoteltu neljään persoonallisuustyyppiin: sangvistikko, melankolikko, koleerikko ja flegmaatikko. Minä tutustuin tähän luonnetyyppien jaotteluun noin kymmenen vuotta sitten suomeksi ilmestyneestä O. Hallesbyn kirjoittamasta kirjasta »Ihmisluonteet Raamatun valossa».

Jokaisen ihmisen persoonallisuudessa on erilaisia aineksia. Melko harvat meistä voidaan jokseenkin selvästi sijoittaa yhteen luonnetyyppiin kuuluvaksi. Viimeiset presidenttimme mielestäni voidaan. J. K. Paasikivi ja Urho Kekkonen olivat koleerikkoja. Mauno Koivisto on varsin tyypillinen flegmaatikko.

Hallesby kuvaa eri luonnetyyppejä mm. seuraavasti:

»Kun sangviinikolla on nauttiva, melankolikolla kärsivä, koleerikolla toimiva luonne, niin flegmaatikon luonne on levollinen ja tasapainoinen.»

»Flegmaatikko on perusluonteensa puolesta onnellisessa sopusoinnussa elämän ja olemisen kanssa. Muut luonnetyypit ovat alituisessa taistelussa ympäristön kanssa. Sangviinikko kamppailee, jotta ei menettäisi yhtään ulkopuolista vaikutetta. Melankolikko on ikuisessa riidassa ympäröivän todellisuuden kanssa ja vetäytyy sen vuoksi mieluiten haavemaailmaan, missä ei ole vastuksia. Ja koleerikko taistelee ulkomaailman kanssa haluten tarttumalla elämän kulkuun aina muuttaa asiat mieleisikseen. Flegmaatikko sitä vastoin suhtautuu levollisesti elämään ja olemassaoloon.

Kun ympäristö itse asiassa tavallaan hallitsee muita luonnetyyppejä, flegmaatikko on ikäänkuin ympäristön yläpuolella.»

Flegmaatikon myönteisiksi piirteiksi Hallesby katsoo sen että, hän on hyväntuulinen ja hauska seurassa, että hän on tyyni ja luotettava sekä sen että hänellä on käytännöllistä ajattelukykyä.

Kielteisinä flegmaatikon piirteinä Hallesby pitää hitautta, laiskuutta, mukautuvuutta, välinpitämättömyyttä muista sekä sitä, ettei hän ole kiinnostunut mistään.

Yksi flegmaatikon hyvistä puolista on hänen johtajaominaisuutensa:

»Kenelläkään ei ole parempia edellytyksiä johtajaksi kuin hänellä. Ensinnäkin hän pystyy rauhallisuutensa avulla tarkkailemaan kiihkottomasti ihmisiä ja olosuhteita. Hänen on helppo perehtyä asioihin niin menneisyyden kuin tulevaisuudenkin kannalta.

Lisäksi hänen on helppo tarttua ohjaksiin meluamatta ja touhuamatta kuten sangviinikko tai loukkaamatta ihmisiä kuten koleerikko.

Hiljaa ja viisaasti hän panee kaikki lahjansa käytäntöön juuri siellä, missä hänen sotapäällikön katseensa näkee ne sopiviksi ja tarpeellisiksi. Itse hän ei ole erityisen aktiivinen. Mutta nyt hänet pakotetaan toimimaan. Ja hänen toimeliaisuutensa on siinä, että hän kerää kaikki työtä tekevät voimat yhteen niin, että ne tuntevat olevansa yhtä ja toimivansa saman päämäärän saavuttamiseksi.

Tähän hänellä on erikoiset edellytykset. Hänen sopusointuinen ja rauhallinen mielenlaatunsa tekee hänet erityisen kyvykkääksi seurustelemaan monien ja monenlaisten ihmisten kanssa. Hänen maltillisuutensa ja tyyneytensä vaikuttaa yhdistävästi ja sovittavasti siellä, missä henkilökohtaiset erilaisuudet uhkaavat särkeä veljeyden.

Ja vihdoin — hänen tyyni katseensa näkee päämäärän, jota useinkaan eivät sangviinikon ja koleerikon silmät saavuta. He ovat nimittäin molemmat hiukan likinäköisiä. Flegmaatikko näkee myös, mitä keinoja on käytettävä. Hiukan hitaan luonteensa takia hänellä on myös sitkeyttä ja kestävyyttä. Hän ei päästä päämäärää näköpiiristään ennenkuin se on saavutettu, vaikka ystävät valittavat ja vastustajat ilkkuvat, kun näyttää siltä, että työ ei tulisikaan onnistumaan.»

Koleerikon luonteessa on Hallesbyn mukaan tahto sielunelämän vallitsevin puoli.

Hallesby pitää koleerikon hyvinä puolina mm. tahdonvoimaa, päättäväisyyttä ja tarmokkuutta, käytännöllisyyttä sekä tervejärkisyyttä. Myös koleerikolla on johtajaominaisuuksia:

»Koleerikon toimivasta luonteesta johtuu, että hän on tottunut antamaan määräyksiä eikä olemaan toisten määrättävänä. Tapahtuupa mitä tahansa, muodostuupa tilanne kuinka yllättäväksi tahansa, niin koko hänen olemuksensa on heti valmiusasemassa, heti valmiina etsimään keinoa, jolla pääsee tilanteen herraksi.

Sen tähden häntä ei ole helppo yllättää. Jos vaikeuksista pääsyyn on vain yksi ainoa tie, hän huomaa sen heti. Ja hän lähtee sille tielle, vaikka se olisi kuinka uskallettua, sillä vaarat eivät häntä pelota. Päinvastoin ne kiehtovat häntä kovasti. Seikkailunhalu kuuluu miltei poikkeuksetta koleerikon ominaisuuksiin. Vaarojen jännittävyys miellyttää häntä. Vaaraton ja tasainen jokapäiväinen elämä käy hänelle usein sietämättömäksi, koska siinä ei ole mitään jännitystä. Sen tähden hän jättää usein hyvän kotinsa, varman toimeentulonsa ja turvallisen elämänsä raivatakseen tien tuntemattomaan, epävarmaan ja vaaralliseen tulevaisuuteen.

Hän ei anna vastoinkäymisten pelottaa tai masentaa mieltään. Hänen parhaimpia puoliaan on juuri hänen erinomainen elinkelpoisuutensa. Kun sangviinikko ja melankolikko usein luopuvat suunnitelmistaan heti, kun he kohtaavat pieniä vastoinkäymisiä tai vaikeuksia, ja varsinkin silloin, kun esteeksi tulevat epäsuotuisat olosuhteet tai ihmisten aiheuttama vastustus, eivät sellaiset vastoinkäymiset koskaan pelota koleerikkoa.

Ne pikemminkin kiihottavat häntä. Aivan kuin esteet kaksinkertaistaisivat hänen älykkyytensä ja tarmonsa. Varmaan hänen olemuksessaan on silloin jotain kireää ja kovaa, mutta hänen ei kuulla koskaan valittavan.

Koleerikossa on aina jotain pirteää ja raikasta, jotaintervettä ja voimakasta. Hän on ’kunnon mies’, niin kuin merimiehillä on tapana sanoa.»

Mutta koleerikon luonteessa on myös pahoja heikkouksia. Hallesby kirjoittaa, että hän on kova, ylpeä, kostonhaluinen ja vallanhimoinen ja että hänen itseluottamuksensa on suunnaton.

Kun luin Hallesbyn luonnehdinnan koleerikosta, tunnistin heti itseni, myös heikkouteni.

En ole kuitenkaan joka suhteessa tyypillinen koleerikko. Minussa on kyllä tarvittaessa kovuutta, mutta luonteeni on silti herkkä — tavanomaista herkempi. Kostonhaluinen en ole.

Hallesbyn kirjan luettuani olen pyrkinyt kasvattamaan itseäni. Siihen Hallesby antoi ohjeen:

»Koleerikossa on terästä. Sen tähden hänen itsekurinsakin täytyy olla kova ja vahva, yleensä myös pitkäaikainen. On totta, että kenenkään kamppailu itsensä kanssa ei ole kovempi kuin hänen.»

Tämän olen saanut havaita. Mutta tuloksiakin olen mielestäni saanut aikaan.

Jokaisen ihmisen elämässä on kausia, joina tietyt luonteenpiirteet tulevat korostetusti esiin. Hallesbyn mukaan lapsuus on meille sangvistinen, nuoruus melankolinen ja miehuusikä koleerinen kausi. Ehkä luonteeni tasoittuu nyt kun alan siirtyä kohti vanhempaa keski-ikää ja vanhuutta, kohti ihmiselon flegmaattista kautta.

Ihmisluonteiden erilaisuus saattaa tuottaa vaikeuksia ihmisten keskinäiselle yhteistyölle. Toisaalta ihmisten erilaisuus on meille suuri rikkaus. Jokaiselle on oma paikkansa yhteiskunnassa.

Tärkeää on, että tuntisimme itsemme ja toisemme. Tärkeää on, että arvaisimme oman tilamme ja antaisimme arvon myös toisillemme. Niin olen yrittänyt omalta osaltani tehdä.

KIRJALLISUUTTA

Hallesby, O. Ihmisluonteet Raamatun valossa. Lappeenranta 1982.

Hodgkinson, Christopher. The Philosophy of Leadership. New York 1983.

Holopainen, Kauko. Harri Holkeri—kahden presidentin mies, Hämeenlinna 1989.

Laukkanen, Markku. Kekkospuolueen kujanjuoksu. Porvoo 1982.

Sillantaus, Pentti. Yöpakkasista jäittenlähtöön. Jyväskylä 1988.

Virmavirta, Jarmo. Herää Suomi. Juva 1992.

Virolainen, Johannes. Viimeinen vaalikausi. Keuruu 1991. Väyrynen, Paavo. Kansallisia kysymyksiä. Juva 1981.

Väyrynen, Paavo. Kansakunta, ihmiskunta. Jyväskylä 1987. Väyrynen, Paavo. Yhteinen tehtävämme. Juva 1989.

Väyrynen, Paavo. Suomen ulkopolitiikka. Juva 1989.

Väyrynen, Paavo. On totuuden aika, osa 1. Juva 1993.

HENKILÖHAKEMISTO 1. ja 2. osaan

Aalto, Alec 1: 186, 187

Aalto, Arvo 1: 138, 233; 2: 174, 175, 266

Abe, Shintore 2: 154

Ahde, Matti 2: 24, 105, 106, 108, 146, 148, 149

Ahlström, Krister 2: 185

Aho, Antero 1: 122, 262, 272, 273

Aho, Esko 1: 174, 219, 265; 2: 23, 148, 317, 359, 396, 415, 418-420, 422

Ahtisaari, Martti 1: 277; 2: 11

Aittoniemi, Sulo 2: 56

Alholm, Björn 1: 187, 277, 278

Alkio, Santeri 1: 65, 76, 98, 123, 211, 266

Almgren, Esko 2: 288, 311, 386

Anckar, Dag 2: 94, 360

Andersen, K. B. 1: 170

Andreotti, Giuliano 2: 118

Andropov, Juri 2: 79

Antola, Esko 2: 386

Apunen, Osmo 1: 169, 188

Arafat, Jasser 1: 259; 2: 75

Aristov 2: 209, 210, 220

Aura, Teuvo 1: 43

Auvinen, Reino 2: 106, 110

Bachman, Heikki 2: 185

Baldridge, Malcolm 2: 225

Bergman, Olli 1: 168

Blomberg, Jaakko 1: 168, 169, 188

Blomerus, Vanja 2: 370

Blåfield, Antti 1: 341

Boutros-Ghali, Boutros 2: 165

Breitenstein, Wilhelm 1: 278

Brezhnev, Leonid 1: 156

Brotherus, Tapani 1: 184

Bush, George 1: 314; 2: 80

Carrington, Peter 1: 276, 293

Casaroli, Agostino 2: 118, 119

Chung-hee Park 1: 262

Dayan, Moshe 1: 178, 259; 2: 166

Demitshev, Pjotr 2: 212

Derjabin, Juri 1: 148, 149; 2: 85, 88, 89, 211

Dobrynin, Anatoli 2: 224, 234

Dumas, Roland 2: 154

Eskelinen, Katri-Helena 1: 44, 218, 247, 354

Ettala, Hannu 1: 134

Fagerholm, Karl-August 1: 223

Falin, Valentin 2: 376

Feodorov, Vladimir 2: 393

Flinkkilä, Jouni 1: 286, 288

François-Poncet, Jean André 1: 262

Friberg, Ralf 1: 32

Freysnes, Torbjom 2: 153

Fälldin, Thorbjörn 1: 162

Gandhi, Indira 2: 118

Gandhi, Rajiv 2: 118

Geng Biao 1: 256, 257

Genscher, Hans-Dietrich 2: 80, 81

Giscard d’Estaing, Valéry 1: 262; 2: 185, 186

Goethe, Johann Wolfgang von 1: 217

Gorbatshov, Mihail 2: 94, 320, 321, 365, 384

Gromyko, Andrei 1: 156, 171, 178, 331; 2: 36, 79, 80, 81, 235

Groop, Elisabeth 1: 186, 187

Grönberg, Tom 1: 168, 169, 188

Haapasalo, Paavo 2: 49

Haavisto, Heikki 1: 173, 273

Haig, Alexander 1: 314

Haikala, Eino 1: 43

Hainari, Markku 2: 56

Hakulinen, V. O.2: 52, 53, 56, 57

Hallesby, O. 2: 427-430, 431

Hammadi, Saddoun 1: 178, 262; 2: 401

Hanhirova, Veikko 1: 33, 40, 41, 42; 2: 48

Haukipuro, Erkki 1: 52, 53, 243

Heiskanen, Ilkka 1: 83

Hertzen, Heikki S. von 2: 137

Hintikka, Harri 1: 173

Hodgkinson, Christopher 2: 367, 368

Hokkanen, Kari 2: 77

Holkeri, Harri 1: 28, 84, 85, 159, 173, 174, 213, 327, 341, 342; 2: 15, 16, 22, 24-29, 138, 227, 237, 260, 271, 273-275, 281, 283, 284, 287-289, 302, 304, 305, 307, 309, 311, 315, 321-323, 326-328, 331, 333, 334, 344, 346, 349-352, 374, 376, 385, 405, 406, 407, 408, 409, 415-417, 420-422

Hruštšev, Nikita 1: 149

Hulden, Anders 1: 187

Hussein, Saddam 1: 178; 2: 401

Hyrkkö, Eeri 1: 218, 228, 232, 248, 249

Hyvärinen, Risto 1: 168

Häikiö, Juuso 1: 254, 299

Häkkänen, Matti 1: 278

Härkönen, Eero 1: 233

Ihamuotila, Jaakko 1: 173

Ilaskivi, Raimo 2: 137

Iloniemi, Jaakko 1: 168

Immonen, Keijo 1: 47

Immonen, Mikko 1: 43, 84, 86, 105, 228, 231, 233, 248-250, 256, 316

Isotalo, Jussi 2: 287, 288, 291

Itälä, Jaakko 1: 44

Jaakkola, Lassi 2: 317

Jaatinen, Matti 2: 101

Jakobson, Max 1: 147; 2: 11, 393

Jansson, Jan-Magnus 2: 33, 318

Jatkola, Tapani 2: 65

Jelensky, Georgi 1: 52, 215, 217

Johannes Paavali II2: 118

Jokela, Mikko 1: 214, 354

Juhantalo, Kauko 1: 213, 237, 248, 249; 2; 217, 229, 230, 260, 299, 329, 375

Junnila, Tuure 2: 92

Juurinen, Eino 2: 370

Juusela, Jukka 1: 233, 234, 237, 240

Juva, Mikko 2: 131, 132

Jyränki, Antero 2: 356

Jämsén, Artturi 1: 41, 42, 44; 2: 136

Jääskeläinen, Jouko 2: 288

Kaarle XVI Kustaa 2: 80

Kaarlehto, Paavo 1: 168, 184, 188-190; 2: 197, 201, 214, 221

Kaarna, Mikko 1: 91

Kaasalainen, Nestori 1: 44

Kahiluoto, Matti 1: 277

Kahri, Tapani 1: 173

Kaihua, Leena 2: 400

Kairamo, Kari 1: 172-174, 219; 2: 117, 183-186, 369

Kaisti, Jussi 1: 84

Kajanoja, Jouko 1: 320

Kalela, Aira 2: 105, 400

Kalela, Jaakko 1: 168

Kalha, Heikki 2: 87

Kamentšev, Vladimir 2: 220, 224, 225

Kangas, Lasse 2: 93

Kangas, Lauri 2: 229

Kangas, Orvokki 1: 52, 132, 247, 354

Karasev, Felix 2: 78, 208, 211, 365

Karjalainen, Ahti 1: 19-22, 24, 25, 27, 43-48, 50, 53, 84, 86, 88, 90-92, 105, 109-111, 115, 127, 132, 142, 145, 149, 154, 158, 159, 161, 166, 183, 214, 216, 220, 223, 227, 228, 234-236, 240-244, 246-250, 256, 275, 316, 318, 319, 324, 326-343, 350, 351, 356-358, 360, 361; 2: 79, 100-102, 106, 372, 377, 378, 380, 387

Karpola, Reino 1: 91, 112, 214, 234, 242, 243, 250

Kauppinen, Markku 1: 213, 234, 236, 265, 274

Kekkonen, Antero 1: 163

Kekkonen, Urho 1: 15, 18-25, 27, 28, 32, 43, 45-47, 53, 55, 58, 60, 77, 84, 85, 87-92, 97, 98, 103-105, 107, 109, 110, 111, 115-117, 122, 130, 131, 141, 143, 144, 147, 149, 150, 153-160, 162, 163, 166, 169-171, 174, 176-178, 183, 184, 186, 188, 190-200, 209-211, 213-221, 223, 224, 226, 227, 233, 239, 242-248, 250, 251, 254, 256-258, 263, 268, 275-278, 281, 282, 284, 288, 291, 292, 296-300, 302, 305, 306, 309, 315-320, 323-326, 329, 330, 332-334, 336, 340, 341, 343-345, 347, 348, 354-357, 359, 361, 362; 2: 9−11, 18, 32, 40, 48, 69, 78, 81, 85, 86, 93, 126, 128, 174, 175, 178-181, 233, 239, 261, 263, 269, 285, 316, 322, 323, 380, 381, 387, 390, 391, 393, 394, 423, 426, 427

Keskinen, Tuomas 1: 307, 308

Kivilaakso, Tarmo 2: 50

Kivistö, Kalevi 1: 133, 321; 2: 328

Kivistö, Torsti 2: 367

Koivikko, Pentti 1: 172, 173; 2: 101

Koivisto, Mauno 1: 9, 12, 15, 22, 24, 28, 50, 76-78, 142, 148, 151, 177, 207, 217, 218, 220, 224, 239, 241, 252, 256, 262, 277, 301, 305-310, 320, 324, 328-331, 333-336, 340-343, 345, 352, 353, 355-358, 362; 2: 9, 16, 18, 19, 21, 22-31, 38-41, 73, 78-82, 85, 87-89, 94, 95, 102, 103, 130, 142, 149, 153, 155, 162, 165, 166, 179, 184, 186, 187, 192-195, 199, 207, 209-212, 214, 216, 217, 220, 224, 231, 257-259, 264, 267-269, 274-277, 279, 281, 284-287, 289, 292, 295, 299-305, 308, 322, 327, 328, 330, 344, 347, 354, 373-378, 380-392, 394-396, 404, 418-420, 422, 423, 425-427

Koivisto, Tellervo 2: 80, 166

Koponen, Reino 2: 48

Korhonen, Gunnar 2: 189

Korhonen, Keijo 1: 132, 143, 147-150, 168-170, 184, 197, 284, 286, 291; 2: 90

Korhonen, Matti 1: 173

Korpela, Juhani 2: 113

Korte, Kai 1: 348; 2: 55, 57, 59, 61, 65, 66, 75

Korvenheimo, Pekka 1: 169, 185

Kosygin, Aleksei 1: 156, 157, 186

Kouri, Erkki 1: 40

Kouri, Pentti 1: 40, 101, 173

Kuikka, Leo 1: 255, 297

Kuranari, Tadashi 2: 195, 196

Kuusi, Pekka 1: 76, 78

Kuuskoski (Kuuskoski-Vikatmaa), Eeva 1: 87, 273-275; 2: 45, 77, 161, 317, 318, 415, 419

Kuznetshov, Vasili 1: 156

Kääriäinen, Seppo 1: 113, 228-232, 235, 249, 256, 263, 268, 314, 315, 316, 324, 327; 2: 35, 101, 115, 166, 167, 179, 232, 260, 274, 288, 328, 329, 351, 375, 415

Laajava, Jaakko 2: 127, 130, 154, 191

Laatunen, Timo 1: 173, 338, 340

Lahtela, Olavi 1: 40

Laine, Jermu 2: 59, 64, 104, 108-111, 202, 209, 210, 212, 218, 220, 223, 231

Laitinen, Aarno 2: 69

Lassila, Jaakko 2: 141-143

Laukkanen, Markku 2: 48

Lehtinen, Lasse 2: 59, 64, 75

Leppänen, Urpo 1: 332

Leskinen, Risto 1: 348; 2: 49, 51-53, 55, 57, 58

Ligatshov, Jegor 2: 224, 225, 228, 235, 236

Liikanen, Erkki2: 106-108, 212, 213, 229, 230, 278, 340, 407, 411

Liinamaa, Keijo 1: 111, 113, 134

Lindblom, Seppo 2: 92, 103, 104, 108, 111, 141-144, 198, 202

Lindeman, Lars 1: 169

Lindstedt, Risto 1: 287, 288

Linkola, Pentti 2: 366

Linna, Heimo 1: 112, 236

Lipponen, Paavo 1: 168, 169; 2: 137, 386

Liski, Paavo 1: 30

Liukkonen, Matti 1: 173, 186, 187, 198, 200

Loikkanen, Jouko 1: 132, 243, 244

Louekoski, Matti 1: 72; 2: 22, 354

Malm, Håkan 2: 318

Manninen, Mauno 1: 41

Manninen, Pentti 1: 263; 2: 327, 330, 374

Mansala, Arto 1: 187; 2: 127, 190

Manzulo, Aleksei 1: 193

Martikainen, Olavi 1: 48, 154, 234, 248, 249, 265; 2: 260

Mattila, Kalevi 1: 109

Mattila, Olavi J. 1: 44

Mattila, Tapani 1: 135-137

Matusek, Tiradar 1: 178

Melin, Ingvar 1: 114

Miettunen, Martti 1: 21, 25, 42, 110-113, 132, 142, 150-153, 224, 319

Mildh, Harry 1: 173

Muhonen, Tauno 1: 297

Mykkänen, Jouni 1: 52, 53

Mäentakanen, Erkki 2: 108

Mäki-Reinikka, Antti 1: 228, 229, 231, 232, 235, 249, 256, 268

Määttänen, Sakari 1: 183-185

Nakasone, Yasuhiro 2: 195, 196

Napoleon 1: 317

Nevakivi, Jukka 1: 169

Nevalainen, Valde 1: 72

Nickulin, Karl 1: 56

Niemelä, Seppo 2: 95, 312, 312, 424, 426

Nieminen, Einari 1: 237

Niskanen, Margareeta 1: 230

Nordell, Jouko 1: 114

Oinas, Asko 1: 243-245

Ojanperä, Eero 1: 284, 285

Oksala, Pekka 1: 89

Ollila, Esko 1: 40, 173, 269, 354; 2: 104, 106-108, 162, 198, 201-205, 209, 215-218, 221, 231, 236, 260, 265, 317, 351

Opas, Pauli 1: 186, 187, 277

Oreja, Marcelino 1: 157

Owen, David 1: 158

Paasikivi, Juho Kusti 1: 143, 144, 146, 177, 198, 199, 256, 259, 263, 333, 344, 345; 2: 81, 85, 86, 93, 178, 269, 387, 340, 391, 393, 427

Paasio, Pertti 2: 24, 326, 340, 397, 401, 402

Paasio, Rafael 1: 48, 50, 142

Paavela, Paul 1: 130, 151

Pajula, Jaakko 1: 52, 243, 244; 2: 141-143

Pajunen, Aimo 1: 284

Palme, Olof 2: 130

Palmunen, Lauri 1: 213; 2: 77

Paloheimo, Eero 1: 332

Patolitšev, Nikolai 1: 45, 171, 186, 191, 192, 195

Pekkala, Ahti 1: 41, 183, 218, 219, 227, 228, 231, 232, 235, 240, 243, 247, 248, 250, 256, 263, 268, 309, 320, 322, 328, 354; 2: 71, 72, 77, 101−107, 109-112, 160, 161

Pekkanen, Matti 2: 224

Pekkanen, Teuvo 1: 302-304, 306

Pekkarinen, Mauri 1: 134, 213; 2: 376

Pekkarinen, Pentti 1: 42, 53, 91

Pekonen, Esko 1: 109, 247

Pennanen, Erkki 2: 11

Perttunen, Juhani 1: 198, 200, 244, 246, 268, 269, 298, 325; 2: 105, 106, 110, 135, 260

Pietikäinen, Sirpa 2: 148

Pietilä, Kauko 1: 293

Pietinen, Seppo 2: 154

Pihlajamäki, Veikko 1: 245, 246, 338; 2: 77, 78, 112

Piironen, Jaakko 2: 344

Piskulov, Juri 2: 225

Pitkänen, Weijo 1: 274

Pokka, Hannele 1: 213, 237; 2: 376

Ponomarev, B. N. 2: 36

Potila, Antti 2: 185

Pugo, Boris 2: 377, 393

Pulliainen, Kyösti 1: 55

Puolanne, Ulla 2: 27, 283, 287

Pura, Martti 2: 115

Pystynen, Erkki 2: 294

Rajasammal, Oiva 2: 189

Rantakokko, Eero 2: 55, 56

Rantanen, Paavo 1: 189, 191-193, 251

Rao, Rabindranath 2: 118

Rautio, Olavi 1: 187; 2: 108

Rauvanto, Valto 2: 111-113

Reagan, Ronald 2: 80

Rehn, Olli 2: 412

Rekola, Esko 1: 221; 2: 281-283, 301

Repo, Timo 2: 204

Riihijärvi, Heikki 1: 332

Ristimäki, Juhani 1: 172

Ruokola, Matti 1: 41, 214, 228, 229, 233, 234, 236, 240, 243, 244, 247, 250, 254, 299, 315, 316, 328; 2: 101, 107

Rytkönen, Arvo 1: 221

Ryžkov, Nikolai 2: 225, 236

Rånk, Gustav 1: 59

Saarela, Olli 1: 32, 33

Saarinen, Aarne 1: 137, 138, 193, 194, 253, 309, 341

Saarinen, Esa 2: 367

Sadeniemi, Pentti 2: 398

Saksa, Markku 1: 160

Salminen, Juhani 2: 141

Salo, Arvo 1: 162, 163

Salolainen, Pertti 1: 84; 2: 148

Salonen, Erkki 1: 34

Samuelson, Paul A. 1: 101

Sarlund, Seppo 2: 189, 190

Sasi, Kimmo 1: 332; 2: 372

Sassi, Kalevi 2: 56

Saukkonen, Juhani 1: 48, 354

Savola, Hannu 2: 42, 45, 46, 66, 68, 69

Savola, Petter 1: 109, 237

Schultz, George 2: 165, 284, 286

Seiskari, Pertti 1: 55

Shamir, Yitzhak 2: 166

Shaposhnikov, Vitali 1: 241, 315, 316, 341; 2: 229

Shevardnadze, Edouard 2: 155, 189, 190, 214, 224

Siikala, Tapio 1: 233, 234, 236, 240

Sillantaus, Pentti 1: 299

Silvestrini, Achille 2: 118, 119

Silvestrov, Vladimir 2: 189

Silvia, kuningatar 2: 80

Silvola, Pekka 1: 33

Sinisalo, Taisto 1: 193, 194

Sipilä, Juha 1: 84, 86

Sipilä, Tuomo 1: 297

Sipponen, Kauko 1: 243

Skinnari, Jouko 2: 47

Skumik, Samuli 1: 173

Smirnov, Stefan 1: 341

Snellman, Johan Vilhelm 1: 317; 2: 328

Sobolev, Vladimir 1: 195; 2: 188

Sormo, Rolf 2: 49, 50, 51

Sorsa, Kalevi 1: 21, 22, 27, 54, 104, 110, 111, 114-116, 129, 142, 150, 153, 166-170, 174, 178, 187, 193, 213, 218, 220, 256, 259, 260, 282, 297, 301, 302, 304-308, 318, 319, 323, 329, 330, 340-342, 353, 356; 2: 9−11, 16, 19, 20, 23-25, 28, 39, 40, 76, 100, 102-106, 108-112, 116, 136, 143, 149, 160-163, 173, 175, 176, 190, 197, 202-204, 207, 209, 210, 212, 215-217, 219, 224, 226, 229, 232, 236, 237, 243-245, 251, 253, 259, 266, 267, 270, 272, 273, 276, 277, 279, 280, 299, 304, 305, 330, 331, 336, 392, 396, 405, 420-422

Stenbäck, Per 1: 84, 86, 259; 2: 70

Stenlund, Peter 2: 288

Stepanov, Vladimir 1: 23, 149, 150, 158, 192-195, 219, 220, 223, 257

Streltsov, Mihail 1: 166

Ståhlberg, Krister 2: 94, 360

Sukselainen, V. J. 1: 87, 219, 314, 349; 2: 50

Sundberg, Anneli 2: 69, 192

Sundqvist, Ulf 1: 178, 187, 221, 277; 2: 212, 400, 401, 402

Suomi, Juhani 1: 143, 144, 168, 170, 186, 187, 197, 198, 200; 2: 127, 190

Suominen, Ilkka 1: 224, 299, 340, 342; 2: 26, 27, 147, 148, 184-186, 232, 250, 251, 255, 265, 271, 273, 274, 278, 281, 286-291, 293, 302, 338, 351

Suorttanen, Sulo 1: 117

Söderman, Jacob 2: 59

Taipale, Vappu 2: 113, 116

Tallgren, C. O. 1: 84-86

Talvitie, Heikki 2: 220

Tanner, Väinö 2: 310

Tarjanne, Pekka 2: 33

Tarkka, Jukka 1: 26, 331, 332, 336, 339; 2: 371, 377, 378, 380, 381, 387, 391, 393

Tarmio, Hannu 1: 76, 138, 143

Taxell, Christoffer 1: 238; 2: 55, 112, 147, 184-186, 254, 265, 288, 311

Tenhiälä, Hannu 1: 109

Tenhiälä, Juho 1: 41

Tennilä, Esko-Juhani 2: 87

Thatcher, Margaret 1: 293

Thom, Gastón 1: 171

Thyberg, Knut 2: 130

Tiekso, Anna-Liisa 1: 41

Tikka, Seppo 2: 59

Tikkanen, Heikki 2: 69, 137

Tilev, Atañas 1: 217

Timonen, Esa 1: 116, 117, 120, 121, 243, 361

Toijonen, Vesa 1: 284, 285

Toivonen, Hannu 1: 285

Tuomaala, Juhani 1: 109

Tuomikoski, Paula 2: 317

Tuominen, Heikki 1: 86

Tuomioja, Erkki 2: 135, 326

Tuovinen, Matti 1: 169

Tupamäki, Olavi 2: 48-53, 58

Työläjärvi, Pirkko 1: 218

Tähkämaa, Taisto 1: 154, 155, 218, 228, 232, 248, 249, 263, 268, 271, 354

Törnblom, Kai 2: 111, 112, 113

Törnudd, Klaus 1: 197; 2: 127, 155, 190

Uimonen, Risto 2: 257, 259, 260

Uspenski, Nikolai 2: 211

Ustinov, Dimitri 1: 115, 179

Uusitalo, Eino 1: 22, 91, 103, 105, 116, 117, 132, 150, 154, 161, 218, 228-231, 240-244, 247, 250, 296, 298, 299, 309, 320, 324, 326, 328, 331, 354; 2: 72

Vainio, Vesa 1: 173

Wallen, Kyllikki 1: 40

Vance, Cyrus 1: 157, 158

van den Broek, Hans 2: 118

Varpasuo, Päivi 1: 332

Weber, Max 2: 367

Vennamo, Pekka 1: 353; 2: 76, 114, 236

Vennamo, Veikko 1: 42, 44, 46

Westergård, Tom 2: 388

Viemerö, Rauno 1: 166, 167

Wihtol, Åke 1: 278; 2: 108, 110

Vikatmaa, Juha 1: 84, 86, 273

Wilenius, Reijo 1: 55, 61; 2: 94, 367

Vilkuna, Kustaa 1: 58, 178

Vilmi, Pekka 1: 33, 40, 41; 2: 48

Virkkunen, Janne 2: 69

Virolainen, Johannes 1: 19, 21, 22, 25-28, 32, 42, 43, 46, 52, 53, 64, 75, 84-86, 88, 90-92, 98, 104, 110, 111, 115, 117-120, 122, 132, 150, 154, 161-163, 178, 212-214, 218, 219, 221-224, 227-230, 233, 235, 237, 238, 243, 249, 251-254, 259, 263, 268, 271-275, 297-299, 308, 314, 326, 327, 333, 334, 336, 342, 350, 352, 356, 357, 360, 362; 2: 33, 41, 55, 56, 58, 59, 75, 252, 259, 317, 371, 376

Virolainen, Kyllikki 2: 75

Vladimirov, Viktor 1: 16, 23, 24, 193-196, 206, 219, 220, 223-226, 232, 233, 239-242, 248-251, 257, 261, 281, 282, 314-316, 328-332, 334-338, 342; 2: 9, 10, 12, 78, 79, 102-104, 108, 117, 191, 372, 373, 376-379, 387, 404, 412

Volanen, Risto 1: 41, 360

von Wright, Georg Henrik 2: 367

Vorontsov, Juli 2: 221, 223

Vuoristo, Pekka 1: 341

Vähätiitto, Reijo 2: 55, 56

Väyrynen, Lotta 1: 152, 354; 2: 372

Väyrynen, Raimo 2: 360

Väyrynen, Taneli 1: 100, 354; 2: 371

Väyrynen, Tiinaliisa 1: 33, 100, 354

Väyrynen, Vuokko 1: 31, 32, 100, 102, 109, 152, 155, 215, 354; 2: 43, 44, 62, 64, 68, 81, 369, 372

Väänänen, Jouko 1: 272

Väänänen, Marjatta 1: 53, 113, 132, 133, 214, 227, 228, 230, 232, 248, 263, 268, 354; 2: 371

Väänänen, Yrjö 1: 168

Yläjärvi, Toivo 1: 109; 2: 77, 115, 161

Yrjö-Koskinen, Yrjö-Sakari 2: 96

Äikäs, Lasse 1: 109, 218, 354